Справа № 727/10475/25
Суддя: Дубець О. С.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/727/217/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівців в складі:

головуючого судді Дубець О.С.

за участю секретаря судового засідання Вовкун Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Шевченківського районного суду м. Чернівців за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог та процесуальні дії вчинені в ході справи

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Чернівців із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови в якому просить:

-Визнати протиправною та скасувати постанову № 3941 від 30 вересня 2024 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

-Провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Ухвалою суду від 20 серпня 2025 року судом поновлено позивачу пропущений строк для звернення із позовом до суду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, розгляд справи суд вирішив проводити з повідомленням сторін.

Цією ж ухвалою відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву.

Від відповідача надійшов відзив відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_2 просить:

-у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення № 3941 від 30 вересня 2024 року відмовити за безпідставністю.

-Судові витрати покласти на позивача.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вважає, що оскаржувана постанова є протиправною у зв`язку із відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Вказує, що виписування направлення для проходження військово-лікарської комісії та проходження військово-лікарської комісії в один день без наявних медичних документів суперечить вимогам Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України. Також вважає, що виписування направлення для проходження військово-лікарської комісії було незаконним, оскільки позивач не перебував на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначає, що не повинен був направлятись на проходження військово-лікарської комісії, оскільки громадяни, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення облікових даних на медичний огляд не направляються. На медичний огляд громадяни, які уточнили облікові дані, викликаються повісткою.

Також посилається на те, що протокол про адміністративне правопорушення було складено за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 210-1 КУпАП, а постанова про притягнення до адміністративної відповідальності була складена за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, що є порушенням статті 256 КУпАП, оскільки під час розгляду справи, органи (посадові особи), уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, не вправі виходити за межі обвинувачення, сформульованого в протоколі про адміністративне правопорушення.

Також вважає, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 було порушено право позивача на захист, а сама постанова винесена з грубим порушення КУпАП.

Крім того вважає, що розгляд справи про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 210-1 КУпАП у відповідності до статті 276 КУпАП повинен був здійснювати начальник ІНФОРМАЦІЯ_5 , а не начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 , що також є порушенням вимог статті 276 КУпАП.

У поданому відзиві відповідач зазначив, що оскаржувана постанова є законною та обґрунтованою, оскільки відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції 18.05.2024) визначено, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008, проходження медичного огляду ВЛК є обов`язком військовозобов`язаного, а відмова від проходження ВЛК в особливий період вказує на небажання позивачем виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Джосул В.С. не з`явились. Адвокат подав клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином. Разом із відзивом подав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

Неявка учасників судового провадження, повідомлених належним чином про дату, час і місце судового засідання, відповідно до частини 1 статті 205 КАС України, не є перешкодою для розгляду справи по суті.

У відповідності до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

ІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом

Дослідивши докази по справі судом встановлені такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 30 вересня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 була винесена постанова № 3941, якою на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований: АДРЕСА_1 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн. Стягнення накладено за те, що в діях позивача встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі матеріалів адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 КУпАП, які надійшли на розгляд 30 вересня 2024 року.

В процесі розгляду матеріалів адміністративної справі відповідачем, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення № 1314 від 14 вересня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, всупереч встановленим чинним законодавством вимогам правил військового обліку, знаходячись в приміщенні збірного пункту Чернівецького ООЦМ в м. Чернівці, отримавши направлення № 4011 від 14.09.2024 на медичний огляд ВЛК № ІНФОРМАЦІЯ_7 з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації, від проходження медичного огляду відмовився.

Такими діями ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вчинене в особливий період, так як з 17.04.2014, після оприлюднення Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні розпочав діяти особливий період, який діє станом на момент складання протоколу, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

За змістом спірної постанови відповідачем було встановлено, що відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Як доказ винуватості ОСОБА_1 посадовою особою уповноваженою на складання адміністративного протоколу додано:

Протокол серії ЧРТЦК № 1314 від 14.09.2024;

Військовий квиток НОМЕР_1 ;

Направлення № 4011 від 14.09.2024 на медичний огляд ВЛК № 2 при ІНФОРМАЦІЯ_8 , видане ОСОБА_1 ;

Рапорт оперуповноваженого ЧРУП ГУНП;

Акт про відмову від отримання направлення та/або відмову від проходження військово-лікарської комісії.

Судом встановлено, що копію постанови № 3941 від 30 вересня 2024 року позивач отримав 14 серпня 2025 року.

Згідно з протоколом серії ЧРТЦК № 1314 про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 210-1 КУпАП від 14 вересня 2024 року (далі протокол № 1314) ОСОБА_1 14 вересня 2024 року о 01 год. 35 хв., будучи військовозобов`язаним, знаходячись в приміщенні Чернівецького ООМЦ за рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 був направлений на військово-лікарську комісію з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації, але відмовився від проходження військово-лікарської комісії, тобто порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період. Такими діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 210-1 КУпАП, яка є бланкетною, тобто такою, що відсилає до абзацу 7 частини 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 02.11.1993, статті 16 Закону України «Про оборону України», пунктів 8, 33, 34, 39 Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, кваліфікуючою обставиною є вчинення даного правопорушення в особливий період.

Протокол № 1314 складений за участі двох свідків, їхні підписи наявні у відповідних графах протоколу.

ОСОБА_1 роз`яснено зміст статті 63 Конституції України та повідомлено про те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 14 год. 30 хв. 30 вересня 2024 року в приміщенні каб. № 24 ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: м. Чернівці, площа Театральна, 6.

В графі пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, зазначено: «Маю проблеми з опорно-руховим апаратом, тут у Чернівцях по догляду за хворою пристарілою мамою». Під поясненнями наявний підпис ОСОБА_1 .

В решта графах, де повинен стояти підпис особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, протокол № 1314 не містить підписів ОСОБА_1 .

Протокол № 1314 також містить підписи у всіх графах особи, яка склала протокол.

Від отримання другого примірника протоколу ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується підписами двох свідків.

З урахуванням наведеного судом встановлено, що предметом даного позову є встановлення законності та обґрунтованості постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчиненого в особливий період.

Релевантні джерела права й акти, їх застосування та позиція суду

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та відповідно до статей 9, 77 КАС України адміністративне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Кобець проти України» від 14 лютого 2008 року (заява № 16437/04) зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що встановлює вину особи.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Так, судом встановлено, що постановою ІНФОРМАЦІЯ_4 № 3941 від 30 вересня 2024 року позивача визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Частиною першою статті 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

З диспозиції частини 3 статті 210-1 КУпАП вбачається, що остання передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/22 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України оголошено загальну мобілізацію.

Крім того, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24 лютого 2022 року, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та продовжує діяти на даний час.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» .

За змістом статей 10, 11 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Таким чином, відповідач під час провадження у справі про адміністративне правопорушення, повинен відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП, належним чином з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності згідно зі статтею 283 КУпАП має ґрунтуватися на обставинах, встановлених при розгляді справи, тобто на достатніх і незаперечних доказах.

Так, судом встановлено, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що 30 вересня 2024 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 була винесена постанова № 3941, якою на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований: АДРЕСА_1 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн. Стягнення накладено за те, що в діях позивача встановлено склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Як заначено в самій постанові, остання прийнята на підставі матеріалів адміністративної справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ознаками адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210 КУпАП, які надійшли на розгляд 30 вересня 2024 року.

В процесі розгляду матеріалів адміністративної справі відповідачем, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення № 1314 від 14 вересня 2024 року, встановлено, що ОСОБА_1 , будучи військовозобов`язаним, всупереч встановленим чинним законодавством вимогам правил військового обліку, знаходячись в приміщенні збірного пункту Чернівецького ООЦМ в м. Чернівці, отримавши направлення № 4011 від 14.09.2024 на медичний огляд ВЛК № ІНФОРМАЦІЯ_7 з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації, від проходження медичного огляду відмовився.

Такими діями ОСОБА_1 порушив вимоги абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вчинене в особливий період, так як з 17.04.2014, після оприлюднення Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Україні розпочав діяти особливий період, який діє станом на момент складання протоколу, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

За змістом спірної постанови відповідачем було встановлено, що відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (а.с. 11-12).

Разом з тим, відповідно до протоколу серії ЧРТЦК № 1314 про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 210-1 КУпАП від 14 вересня 2024 року (далі протокол № 1314) ОСОБА_1 14 вересня 2024 року о 01 год. 35 хв., будучи військовозобов`язаним, знаходячись в приміщенні Чернівецького ООМЦ за рішенням начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 був направлений на військово-лікарську комісію з метою визначення придатності до військової служби під час мобілізації, але відмовився від проходження військово-лікарської комісії, тобто порушив законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, в особливий період. Такими діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 210-1 КУпАП, яка є бланкетною, тобто такою, що відсилає до абзацу 7 частини 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 02.11.1993, статті 16 Закону України «Про оборону України», пункти 8,33, 34, 39 Порядку організації і ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, кваліфікуючою обставиною є вчинення даного правопорушення в особливий період (а.с. 16-17).

З наведеного суд доходить висновку, що обставини правопорушення, викладені у протоколі № 1314 від 14 вересня 2024 року, на підставі якого відповідачем прийняття оскаржувана постанова, різняться із обставинами по факту яких винесена постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності № 3941 від 30 вересня 2024 року.

Відповідно до вимог статті 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

У відповідності до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення, являє собою відповідним чином оформлений уповноваженою особою процесуальний документ про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення та має відповідати вимогам статті 256 КУпАП.

Так, згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються зокрема місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення.

Отже, орган, уповноважений розглядати справу про адміністративне правопорушення, обмежується обставинами, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення.

З огляду на вказані обставини, варто звернути увагу на таке.

Так, відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист права та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд із прав людини (ЄСПЛ) поширює стандарти та процедурні гарантії, встановлені Конвенцією для кримінальних проваджень, на провадження у справах про адміністративні правопорушення, вважаючи їх кримінальними провадженнями по суті і за змістом. Тобто, фактично «кримінальним обвинуваченням» у розумінні Конвенції слід розглядати протокол про адміністративне правопорушення.

Виходячи з наведеного та зважаючи на висновки, що містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України» (заява № 16347/02), можна дійти висновку, що фабула, викладена у протоколі про адміністративне правопорушення, по суті становить виклад обвинувачення особи у вчиненні певного правопорушення, винуватість у вчиненні якого певною особою має доводитися в суді.

Положеннями частини 1 статті 256 КУпАП встановлено, що протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, який засвідчує факт неправомірних дій, складається за встановленою формою і повинен містити дані про місце, час вчинення, суть правопорушення, нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення. Викладена у протоколі суть адміністративного правопорушення повинна точно відповідати ознакам складу адміністративного правопорушення, зазначеним у статті КУпАП, за якою складений протокол.

Отже, питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, за ознаками якого складений протокол про адміністративне правопорушення, у діях конкретної особи суд вирішує в межах протоколу, складеного щодо цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження.

З системного аналізу наведеного вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення є не тільки джерелом доказів, але й актом обвинувачення особи у вчиненні адміністративного правопорушення, що узгоджується із практикою та позицією ЄСПЛ.

Як вбачається зі змісту статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення окрім іншого також зазначається суть адміністративного правопорушення, тобто фактично суть обвинувачення у вчиненні правопорушення.

Разом з тим, під час винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення № 3941 від 30 вересня 2024 року на підставі протоколу № 1314 від 14 вересня 2024 року, відповідачем не були взяті до уваги обставини викладені у такому протоколі, а фактично притягнуто позивача до відповідальності по факту іншого правопорушення ніж те, яке було описане у протоколі № № 1314 від 14 вересня 2024 року, тим самим не забезпечено можливість позивачу надати свої пояснення та заперечення по факту того правопорушення за вчинення якого його притягнуто до відповідальності.

Питання наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, за ознаками якого складений протокол про адміністративне правопорушення, у діях конкретної особи, уповноважена на розгляд справи про адміністративне правопорушення особа повинна вирішувати в межах протоколу, складеного щодо цієї особи, перевіряючи відповідність обставин, викладених у протоколі, фактичним обставинам провадження.

Орган, уповноважений розглядати справи про адміністративні правопорушення позбавлений можливості вийти за межі протоколу про адміністративне правопорушення на погіршення становища особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, оцінювати доведеність існування наслідків, які не ставились у вину, оскільки таким чином уповноважена особа неминуче перебиратиме на себе функції обвинувачення та це суперечитиме, як вимогам національного законодавства, так і стандартам, встановленим ЄСПЛ, що є неприпустимим.

Разом з тим, з урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_3 , розглядаючи справу щодо вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення за вчинення якого була винесена постанова № 3941 від 30 вересня 2024 року, якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, вийшов за межі протоколу про адміністративне правопорушення, який став підставою для розгляду справи про вчинення адміністративного правопорушення, що має наслідком визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови.

Щодо решти доводів позивача суд зазначає, що ЄСПЛ в рішенні по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1 зазначив, що "…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…".

Внаслідок вказаного, решта доводів позивача є такими, що не заслуговують уваги, оскільки вони не спростовують основного висновку суду зробленого за результатами розгляду справи.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Щодо суті позовних вимог

З урахуванням наведеного в мотивувальній частині рішення, суд доходить висновку, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП, не підтверджується належними та допустимими доказами, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування вини, не доведено наявність в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення та правомірності винесеної ним постанови про накладення на позивача штрафу, передбаченого санкцією частини 3 статті 210-1 КУпАП.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на викладене, постанову № 3941 від 30 вересня 2024 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 , якою на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований: АДРЕСА_1 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн, слід визнати протиправною та скасувати, а провадження по справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 закрити на підставі частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку із відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Щодо судових витрат

Судом встановлено, що за розгляд справи Шевченківським районним судом м. Чернівців позивачем сплачений судовий збір в сумі 605,60 грн.

Згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

На підставі наведеного та у зв`язку із задоволенням позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 605,60 грн.

Керуючись статтями 139, 229, 241- 246, 286, 292, 293 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову № 3941, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 полковником ОСОБА_3 , якою на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований: АДРЕСА_1 , накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який зареєстрований: АДРЕСА_1 , за частиною 3 статті 210-1 КУпАП - закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять грн 60 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_9 , юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Дата складання повного судового рішення 01 вересня 2025 року.

Суддя Дубець О.С.