Справа № 381/2355/25
Суддя: Самуха В. О.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Рішення

Іменем України

01 вересня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Самухи В.О., за участю секретаря судового засідання Беленчук Я.В., розглянувши у відкритому судового засіданні в спрощеному позовному провадженні в м. Фастів Київської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

встановив:

05 травня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі, ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

За змістом заявлених позовних вимог стверджується, що позивача, як військовозобов`язаного, було притягнено до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 гривень.

Позивач стверджує про незаконність притягнення до адміністративної відповідальності та покликається на необхідність скасування оскаржуваної постанови з подальшим закриттям провадження у справі.

Зокрема, зазначає, що в його діях відсутній склад інкримінованого адміністративного правопорушення, ним не було допущено порушення правил військового обліку та він не відмовлявся від проходження ВЛК, а просив забезпечити можливість надати підтверджуючі документи щодо стану здоров`я.

Крім того, стверджує, що був примусово доставленим до ІНФОРМАЦІЯ_3 та не мав з собою підтверджуючих документів для встановлення стану здоров`я, що становить під сумнів подальшу обґрунтованість висновків ВЛК.

Додатково зазначає, що процес вручення повісток не був зафіксованим з використанням засобів відео фіксації та не підтверджує дотримання передбаченої процедури направлення позивача для проходження ВЛК.

Зазначені обставини, на думку позивача, свідчать про незаконність та передчасність висновків про його відмову від проходження ВЛК та, як наслідок, про незаконність його притягнення до адміністративної відповідальності.

06 травня 2025 року судді Фастівського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження в цій справі за правилами спрощеного провадження та призначено справу до розгляду.

19 травня 2025 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшов відзив на позов заяву з додатками.

Зі змісту відзиву слідує, що відповідач стверджує про дотримання процедури направлення позивача на ВЛК та про належно зафіксований факт відмови позивача від проходження медичного огляду, що свідчить про наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 ЦПК України.

У відзиві було викладено прохання проводити судовий розгляд без виклику сторін, в подальшому представники відповідача, будучи належним чином повідомленими про час і дату проведення судових засідань, для участі у справі не з`являлись, клопотань про відкладення судового засідання чи оголошення перерви не подавали.

Судові засідання, призначені на 23 і 30 травня 2025 року були відкладені за клопотанням представника позивача адвоката Проценко Ю.М. В судовому засіданні, призначеному на 01 липня 2025 року була оголошена перерва у зв`язку із необхідністю ознайомлення представника позивача із відзивом на позовну заяву, перерва оголошена до 22 серпня 2025 року, з урахуванням часу перебування в головуючого судді у черговій відпустці.

В судове засідання, призначене на 22 серпня 2025 року з`явився представник позивача, позивач та представник відповідача - були відсутні.

Суд, враховуючи обставини щодо належного повідомлення зазначених вище осіб та позицію представника позивача, керуючись приписами статті 205 КАС України, ухвалив проводити судове засідання без участі позивача, явка якого не визнавалась обов`язковою судом та без участі представника відповідача.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Додатково уточнив, що до матеріалів справи долучені докази, що свідчать про наявність у позивача права на відстрочку зокрема, наявність трьох неповнолітніх дітей на утриманні.

Крім того, представник позивача окремо акцентував увагу на порушені процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності, зокрема, стверджував, що було порушеним право на захист, адже під час винесення оскаржуваної постанови позивач просив надати можливість зв`язатись із адвокатом, однак у задоволенні цього клопотання було відмовлено.

На уточнюючі питання суду представник позивача повідомив, що позивач не звертався із заявою про надання відстрочки, а клопотання про забезпечення можливості зв`язатись із захисником було заявленим в усному порядку і ця обставина не відображена у протоколі про адміністративне правопорушення.

Додатково представник позивача підтвердив, що позивач не міг пройти ВЛК з причин відсутності у нього документів, що підтверджують стан здоров`я, з огляду на те, що позивач був під примусом доставленим до ІНФОРМАЦІЯ_3 та не мав при собі підтверджуючих документів.

Окремо, на уточнюючі питання суду, представник позивача повідомив, що позивачем не вчинялись дій щодо оскарження незаконного, на його думку, доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 , і позивач з заявами для вжиття заходів реагування до правоохоронних органів чи військової служби правопорядку не звертався.

22 серпня 2025 року суд закінчив з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами та перейшов на стадію ухвалення судового рішення.

У відповідності до приписів статті 227 КАС України складення та проголошення судового рішення було відкладеним до 01 вересня 2025 року до 16 години 30 хвилин.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Так, судом встановлено, що 16 квітня 2025 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210-1 КУпАП (а. с. 37-38).

Позивачу інкримінується порушення вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме відмова від проходження медичного огляду згідно Рішення ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У поясненнях до протоколу позивачем власноручно зазначено «Прошу замінити військову службу і всі пов`язані із цим дії на альтернативну (невійськову) службу».

Відповідачем до відзиву на позовну заяву надано документи, що стосуються процедури інформування позивача, як військовозобов`язаного про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 та подальшого проходження ВЛК. Зокрема, долучено повістка № 16/04/02, картка обстеження та медичного огляду, направлення від 16 квітня 2025 року № 8/2046, акт вручення картки обстеження та медичного огляду (при відмові від підпису), акт відмови від отримання повістки (а. с. 39-44).

Згідно із Постановою № 339 від 24 квітня 2025 року, винесеною начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 , позивача, як військовозобов`язаного, притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 25 500 гривень (а. с. 35-36).

В описовій частині оскаржуваної постанови зазначено, що підставою для її винесення є відмова від проходження медичного огляду та лікування згідно рішення ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 , остання дата проходження ВЛК 24 травня 2011 року.

Встановивши зазначені обставини справи, суд вважає, що спірні правовідносини сторін урегульовані наступними правовими нормами.

Так, згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та остаточне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з наданням ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушеного з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначає Конституцію цією законами України; 2) з використанням повторення з наданням, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх основних, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Стаття 6 КАС України передбачає, що суд при вирішенні справ керується принципом верховенства прав, відповідно до якої окремої людини, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та актуальністю змісту і спрямованості діяльності держави.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, що також передбачено ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначені загальні засади проходження в Україні військової служби, регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до п. 3 ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:

Проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначено в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. Рішення про проведення відкритої мобілізації має бути негайно оголошене через засоби масової інформації.

Згідно із ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що громадяни зобов`язані:

з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду;

надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом;

проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Громадяни, які перебувають на військовому обліку, в добровільному порядку реєструють свій електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного чи резервіста.

Постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 затверджений Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації та в особливий період (далі Порядок № 650).

Вказаним Порядку № 560 визначено, зокрема, організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.

Згідно приписів пункту 74-1 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (в редакції, чинній на дату направлення позивача для проходження ВЛК),під час вручення роздрукованого направлення військовозобов`язаним та резервістам під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Згідно приписів частини 3 статті 210-1 КУпАП, передбачена адміністративна відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Диспозиція цієї норми є відсильною та передбачає можливість притягнення до відповідальності за порушення необмеженого переліку профільних законодавчих норм, як законів, так і підзаконних нормативно-правових актів. В даному випадку термін «законодавство», на думку суду, повинен вживатися у значенні, наведеному в рішенні КСУ від 09 липня 1998 року по справі № 17/81-97 (справа про тлумачення терміну «законодавство»).

Далі, використаний в статті 210-1 КУпАП термін «порушення», на думку суду, включає як активну протиправну поведінку, так і бездіяльність, тобто утримання від виконання обов`язкових дій, що характеризується протиправністю.

У відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

За змістом п. 1 частини 1 ст. 247 КУпАП умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення.

Стаття 280 КУпАП встановлює, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема на підставі належних доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, зокрема, на підставі належних та допустимих доказів поза розумним сумнівом встановити, що особою вчинено протиправне та винне діяння, що містить всі ознаки конкретного складу адміністративного правопорушення.

З урахуванням наведених правових норм, суд вважає, що за наявності для того правових підстав, у військовозобов`язаних наявний обов`язок проходити медичний огляд згідно із рішенням ВЛК чи відповідного ТЦК та СП, відмова у проходженні медичного огляду в даному випадку може бути порушення приписів статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та, відповідно, утворювати склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Разом із тим, кваліфікація дій військовозобов`язаного за частиною 3 статті 210-1 КУпАП виключається, якщо порушена процедура направлення особи для проходження медичного огляду.

Далі, згідно приписів частини 2 статті 77 КУпАП, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

При цьому, як зазначалося вище, згідно приписів пункту 74-1 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (в редакції, чинній на дату направлення позивача для проходження ВЛК), під час вручення роздрукованого направлення військовозобов`язаним та резервістам під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

В судовому засіданні представник позивача категорично заперечував обставини щодо повідомлення позивача щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Представниками відповідача не долучено документів, що б свідчили про доведення до відома позивача, як військовозобов`язаного, направленого для проходження ВЛК, вимог законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

Отже суд, керуючись приписами частини 2 статті 77 КАС України, констатує порушення процедури направлення позивача для проходження ВЛК в частині доведення йому під підпис вимог законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.

За таких обставин дії позивача, як військовозобов`язаного не можуть бути кваліфіковані за частиною 3 статті 210-1 КУпАП України і, як наслідок, його притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, так як в повній мірі не було дотримано процедури організації проведення ВЛК і не виконано законодавство встановлений обов`язок інформування військовозобов`язаного про наслідки відмови від проходження ВЛК.

За відсутності повної інформації про наслідки відмови від проходження ВЛК дії особи не можуть бути кваліфікованими, як ухилення від його проходження.

Далі, суд критично оцінює посилання представника позивача на незаконність затримання позивача та ненадання йому можливості зв`язатися із адвокатом, так як відповідні обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, не відображені в письмових поясненнях позивача до протоколу про адміністративне правопорушення.

Також суд критично оцінює доводи представника позивача про наявність в позивача права на відстрочку, так як реалізація відповідного права, перед усім, потребує особистого волевиявлення позивача на звернення з відповідною заявою згідно із процедурою, наведеною в пункті 58 зазначеного вище Порядку.

Однак, суд зауважує, що відхилення наведених доводів позивача, з огляду на встановлені судом порушення під час направлення позивача для проходження ВЛК, об`єктивно не впливає на висновки суду про необхідність скасування оскаржуваної постанови.

З огляду на висновки, викладені в Рішенні ЄСПЛ «Проніна проти України», суд самостійно визначає обсяг мотивування в судовому рішенні та не зобов`язаний надавати детальну відповідь на кожен аргумент учасника судового розгляду, тому, встановивши наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови, суд не вбачає за необхідне додатково зупинятися на аналізі усіх доводів позивача, в тому числі і тих, що стосуються порушення процедури документування обставин щодо вручення повістки.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо скасування оскаржуваної постанови № 339 від 24 квітня 2025 року та подальшого закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, є доведеними і підлягають задоволенню.

Такий спосіб захисту прав позивача відповідатиме приписам пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України.

При цьому провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю на підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Окремо, суд зазначає про відсутність потреби визнання оскаржуваної постанови протиправною, як на тому наполягає позивач, тому що цей спосіб захисту права не передбачений статтею 286 КАС України і зазначена правова норма є спеціальною по відношенню до правової норми, що міститься в пункті 2 частини 2 статті 245 КАС України.

Отже, у задоволенні позовних вимог в частині визнання оскаржуваної постанови протиправною слід відмовити.

Далі, згідно зі ст. 246 ч. 5 п. 2 КАС України, у резолютивній частині рішення суду зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється за подання до суду, зокрема, позовної заяви.

Отже, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З урахуванням наведеного, керуючись приписами ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 255, 265, 258, 288, 289 КУпАП, ст.ст. 4, 12, 46, 72, 77, 121, 229, 241-256, 257, 286 КАС України, суд,-

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити частково.

Скасувати постанову за справою про адміністративне правопорушення № 339 від 24 квітня 2025 року, якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити на підставі приписів пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 .

Суддя Самуха В.О.