Справа № 520/33785/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 р. Справа № 520/33785/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Садова М.І., повний текст складено 29.05.25 по справі № 520/33785/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області треті особи Головне Управління Пенсійного Фонду України у Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - ГУ ПФУ в Хмельницькій області, пенсійний орган), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - ГУ ПФУ в Харківській області), у якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 25.04.2024 № 12 про відмову в призначенні та виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон України № 1058-ІV);

зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області нарахувати, призначити та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-ІV.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідач своїм рішенням відмовив у призначенні вищевказаної грошової допомоги через відсутність у позивача спеціального стажу. Вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, адже у позивача достатньо спеціального стажу, пенсія призначена вперше, позивач надалі працює а відтак наявні усі умови для признання даного виду допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 25.04.2024 № 12 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області зарахувати до спеціального трудового стажу ОСОБА_1 наступні періоди: період роботи з 02.09.1994 до 28.11.2014 та період навчання з 01.09.1992 до 25.08.1994 в клінічній ординатурі, що надають право на призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закону України № 1788-ХІІ) та п. 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України № 1058-ІV.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.04.2024 про призначення та виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій, відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ та п. 7-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону України № 1058-ІV.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968.96 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Хмельницькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 25.04.2024 № 12 відмовлено ОСОБА_1 у перерахунку пенсії та встановлені одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу, що визначає право на грошову допомогу. Вказує, що згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань основний вид діяльності державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В. К. Гусака національної академії медичних наук України основний вид діяльності - 86.10 Діяльність лікарняних закладів. Отже з 02.09.1994 до 28.11.2014 позивач працював працівником охорони здоров`я на посаді лікаря-хірурга, а тому такий період роботи пенсійний орган мав зарахувати до спеціального страхового стаж на відповідній посаді. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до безпідставного та необґрунтованого висновку щодо наявності підстав для зарахування до спеціального трудового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 02.09.1994 до 28.11.2014, оскільки відсутній документ про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та даний заклад не передбачений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» та період навчання з 01.09.1992 до 25.08.1994, оскільки час навчання у клінічній ординатурі не зараховується до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, обґрунтовуючи таке прохання доводами фактично аналогічними наведеним у позовній заяві.

Зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на основі повного і всебічного з`ясування обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення спору, при повному дослідженні усіх наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 08.04.2024 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком у відповідності до ст. 26 Закону України № 1058-IV.

17.04.2024 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України № 1058-IV.

Рішенням ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 25.04.2024 № 12 відмовлено у здійснені перерахунку пенсії за заявою позивача від 17.04.2024. В рішенні зазначено, що під час розгляду заяви виявлено, що стаж на відповідних посадах становить 14 років 1 місяць 26 днів. До спеціального стажу не зараховано період роботи з 02.09.1994 по 28.11.2014 у Донецькому медичному інституті, оскільки відсутній документ про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та даний заклад не передбачений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», та період роботи з 01.09.1992 по 25.08.1994 в ординатурі, оскільки час навчання у клінічній ординатурі не зараховується до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, а відтак не може бути зарахований до стажу, який дає право на виплату грошової допомоги.

Позивач вбачаючи в зазначеному рішенні суб`єкта владних повноважень порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Задовольняючи частково позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що з 02.09.1994 до 28.11.2014 позивач працював працівником охорони здоров`я на посаді лікаря-хірурга, а тому такий період роботи пенсійний орган мав зарахувати до спеціального страхового стаж на відповідній посаді. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що судом першої інстанції протиправно не зарахування до спеціального стажу позивача період роботи з 01.09.1992 по 25.08.1994 в ординатурі, оскільки час навчання у клінічній ординатурі не зараховується до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами п .6 ч.1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту Закон України № 1058-IV).

За змістом пункту 1 ч. 1 ст. 8 Закону України № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У силу п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України № 1058-IV особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Системний аналіз зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання відповідної грошової допомоги с окремим правовим механізмом відповідної соціальної виплати, який може реалізовуватись при призначенні «пенсії за віком».

Такий висновок, зокрема міститься у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 442/456/17 та від 13.02.2019 у справі № 233/4308/17.

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02.03.2020 у справі № 175/4084/16-а (2-а/175/86/16), отримання грошової допомоги у розмірі десятимісячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, визначене законодавцем, як заохочувальний захід щодо осіб, які, отримавши право на призначення пенсії, виявили бажання працювати та одержувати пенсію з більш пізнього віку, тобто фактично відтермінували реалізацію права виходу на пенсію.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 05.03.2025 у справі № 280/5256/22.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України № 1058-IV, та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (далі - Порядок № 1191).

Пунктом 1 Порядку № 1191 визначено умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону України № 1058-IV.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» і «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Пунктом 5 Порядку № 1191 встановлено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону України № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посада, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України № 1058-IV, станом на день її призначення.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 1191 виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Аналізуючи наведені норми права, колегія суддів зазначає, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з досягненням нею пенсійного віку, наявністю у неї необхідного страхового стажу, вихід на пенсію саме з посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України № 1058-IV будь-якого іншого виду пенсії.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи і не заперечується відповідачем, позивачу вперше призначено пенсію за віком з 08.04.2024, що підтверджено копіює протоколу пенсійного органу про призначення пенсії.

Суд відмічає, що до призначення пенсії за віком позивач не отримував іншого виду пенсії. Дані обставини підтверджено матеріалами пенсійної справи.

Основна причини відмови у призначенні даного виду допомоги це відсутність у позивача необхідно спеціального стажу, адже не зараховано до такого стажу періоди роботи та навчання з 02.09.1994 до 28.11.2014, з 01.09.1992 до 25.08.1994 відповідно, що підтверджено оспорюваним рішення пенсійного органу.

Так, дійсно суд установив, що періоди роботи з 02.09.1994 до 28.11.2014, з 01.09.1992 до 25.08.1994 зараховані пенсійним органом до страхового стажу позивача та страховий стаж з кратністю один, тобто без застосування кратності, що давало б право позивачу на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо не зарахування відповідачем до спеціального стажу позивача періоди роботи з 02.09.1994 по 28.11.2014 у Донецькому медичному інституті, оскільки відсутній документ про перебування у відпустках без збереження заробітної плати та даний заклад не передбачений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», колегія суддів зазначає наступне.

На виконання п. 7-1 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати.

Згідно п.п. 6, 7 Порядку № 1191 для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

За п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, що передбачені Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 «Про Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугою років».

Згідно Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, до закладів і установ охорони здоров`я входять, зокрема, лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної медичної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічні заклади, діагностичні центри.

Суд установив, у період з 02.09.1994 до 28.11.2014 позивач працював лікарем-хірургом у Донецькому медичному інституті ім. М. Горького Обласного лікувально-клінічного об`єднання, що підтверджено записами під номерами 9-15 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 .

Відповідно до листа Державного архіву Донецької області Донецької обласної державної адміністрації від 18.11.2024 № 01-28/551/0/221-24 повідомлено, що до 24.05.1991 Обласне лікувально-клінічне об`єднання Донецького медичного інституту ім. М. Горького (), іменувалось як Обласна центральна клінічна лікарня міста Донецьк, яке ліквідовано у 1999 році та на його базі створено Інститут невідкладної і відновної хірургії (), та повідомляє наступне. Всі облікові документи та оригінали документів, які знаходились на зберіганні в державному архіві області до 2014 року, залишились у м. Донецьку, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України.

Згідно з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид діяльності державної установи «Інститут невідкладної і відновної хірургії імені В. К. Гусака національної академії медичних наук України () основний вид діяльності - 86.10 Діяльність лікарняних закладів.

Таким чином, з 02.09.1994 до 28.11.2014 позивач працював працівником охорони здоров`я на посаді лікаря-хірурга, а тому такий період роботи пенсійний орган мав зарахувати до спеціального страхового стаж на відповідній посаді.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в Постанові № 909 чітко не зазначено вичерпний перелік закладів та установ, які здійснюють лікувально-профілактичні заходи, а лише міститься посилання на лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, до яких відноситься ціла низка закладів охорони здоров`я.

Щодо не зарахування пенсійним органом до спеціального стажу позивача період роботи з 01.09.1992 по 25.08.1994 в ординатурі, оскільки час навчання у клінічній ординатурі не зараховується до стажу, який дає право на пенсію за вислугу років, суд прийшов наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд повторно відмічає, що пунктом «е» статті 55 Закону України № 1788-ХІІ та Переліком № 909 передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники закладів охорони здоров`я, зокрема лікарі та середній медичний персонал, в тому числі і військових медичних закладів.

Згідно із пунктами «в» та «д» абзацу 3 статті 56 Закону України № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також військова служба та навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Суд установив, позивач з 01.09.1992 до 25.08.1994 прийнятий у клінічну ординатуру по спеціалізації серцево-судинної хірургії Київського науково-дослідного інституту серцево-судинної хірургії. Дані обставини підтверджено записами номер 6-8 трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 .

Враховуючи викладені норми законодавства та надані докази, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не зараховано спірний період до спеціального трудового стажу.

Вказаний висновок відповідає позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 442/4963/17, від 18.06.2020 у справі № 676/3013/17.

Щодо відмови відповідача зарахувати до спеціального стажу період роботи з 02.09.1994 по 28.11.2014 у Донецькому медичному інституті, оскільки відсутній документ про перебування у відпустках без збереження заробітної плати, колегія суддів зазначає, що відсутність інформації про перебування у відпустках без збереження заробітної плати не може бути підставою для позбавлення позивача одноразової грошової допомоги, оскільки за ведення трудової книжки та обліком щодо перебування у відпустках (бухгалтерських документів) відповідає роботодавець.

Трудова книжка позивача містять всі необхідні записи про роботу у спірний період, а саме: відомості про навчальний заклад та період роботу, відомості про підприємство, дату прийняття позивача на посаду, назву цієї посади, дані про реквізити наказів про прийняття на роботу та звільнення з роботи; ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі № 442/456/17 від 30.01.2019 у справі № 876/5312/17 та від 13.02.2019 у справі № 233/4308/17, звернула увагу, що вирішуючи спори, пов`язані із застосуванням Постанови № 909 дійшла висновків про недопустимість формальних (дискримінаційних) підходів органів ПФУ до реалізації особою конституційного права на соціальний захист при наявності підтвердженого стажу роботи у закладах і установах освіти, охорони здоров`я та соціального захисту.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність порушень з боку суб`єкта владних повноважень та визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області про відмову у перерахунку пенсії від 25.04.2024 № 12.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2025 по справі № 520/33785/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий І.М. Ральченко