Справа № 200/6079/25
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

02 вересня 2025 року Справа №200/6079/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (адреса АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (адреса 01001, Україна, місто Київ, вулиця Мала Житомирська, будинок, 19 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у нездійсненні перерахунку та невиплаті грошового забезпечення ОСОБА_1 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 02.12.2021 № 1928-IX"Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року; нездійсненні перерахунку та невиплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 02.12.2021 № 1928-IX"Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року, а також у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2014 рік - у кількості 45 календарних днів, за 2015 рік - у кількості 45 календарних днів, за 2016 рік - у кількості 15 календарних днів, за 2017 рік - у кількості 15 календарних днів, за 2018 рік - у кількості 15 календарних днів;

- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату недоплаченого грошового забезпечення ОСОБА_1 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 02.12.2021 № 1928-IX"Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року;

- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби ОСОБА_1 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 14.11.2019 №294- IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" на 1 січня 2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2020 року по 31.12.2020 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" на 1 січня 2021 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року, за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України від 02.12.2021 № 1928-IX"Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії від визначених окладів за період з 01.01.2022 року по 31.12.2022 року;

- зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2014 рік - у кількості 45 календарних днів, за 2015 рік - у кількості 45 календарних днів, за 2016 рік - у кількості 15 календарних днів, за 2017 рік - у кількості 15 календарних днів, за 2018 рік - у кількості 15 календарних днів.

18 серпня 2025 відповідачем подано до суду клопотання про залишення без розгляду позовної заяви позивача. В обґрунтування даної заяви відповідач зазначає, що позивач зловживає своїми процесуальними правами; справа № 200/6079/25 фактично стосується того ж відповідача, про той самий предмет і з тих самих підстав, що були у спорі по справі № 200/5762/25; позивач у визначений судом строк без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення ідентичного спору; позовна заява не відповідає вимогам статей 160, 161 КАС України і позивач не усунув цих недоліків ні у справі №200/6079/25, ні у справі №200/5762/25; позивачем пропущено строки звернення до суду зі своїми вимогами, що вже встановлено судом і повторного доказування не потребує.

Ухвалою від 26 серпня 2025 року суд залишив без руху позовну заяву позивача та зобов`язав позивача усунути недоліки позовної заяви, встановивши позивачу строк 5 днів з дня отримання ухвали на усунення недоліків шляхом належного оформлення позовної заяви відповідно до вищезазначених норм Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, шляхом надання суду обґрунтованої заяви про визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 і додати докази поважності причин пропуску такого строку.

1 вересня 2025 року позивач надіслав суду заяву, в якій просив поновити строк звернення до суду за позовом ОСОБА_1 до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. В обґрунтування заяви позивач зазначив, що мав легітимні очікування/сподівання, що виплачене йому грошове забезпечення за період з січня 2020 року по грудень 2022 року було розраховано за правильним механізмом, тобто з використанням показника прожиткового мінімуму на відповідний календарний рік. Натомість, у відповідь на адвокатський запит представника позивача в інтересах останнього відповідач листом № 63/10-701/2025 від 25.07.2025 повідомив, що усі розміри посадових окладів, окладів за військовим званням військовослужбовців обчислюються, виходячи з розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. До того ж зазначив, що правові підстави для перерахунку грошового забезпечення за вказаний період, перерахунку виплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні та видачі оновленої довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення у відповідача відсутні. Отже, позивач дізнався про факт порушення його права 25.07.2025, отримавши відповідь на звернення його представника.

Ухвалою від 2 вересня 2025 року суд продовжив розгляд справи.

Згідно із частиною 1 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За приписами частини 2 статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, в силу положень ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у редакції, що була чинною до 19.07.2022, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тобто, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.

Відтак суд приходить до висновку, що в період з 01.01.2020 по 18.07.2022 строк звернення до суду з цим позовом не пропущений.

Щодо періоду з 19.07.2022 по 31.12.2022, то суд враховує, що 19.07.2022 набув чинності Закон України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яким внесені зміни до законодавства про працю.

Так, пунктом 18 частини 1 розділу І Закону № 2352-IX назву та частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Отже, Законом № 2352-IX внесено зміни до статті 233 Кодексу законів про працю України, а відтак змінено нормативне регулювання правовідносин, які виникли з питань щодо стягнення (виплати) заробітної плати (її складових).

Відтак, починаючи з 19 липня 2022 року у Кодексі законів про працю України відсутня норма, яка б передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.

Водночас після внесення Законом № 2352-IX відповідних змін частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України установлено строк звернення до суду у справах про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) та у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні).

Питання щодо застосування строку звернення до суду з позовними вимогами, які стосуються перерахунку грошового забезпечення військовослужбовця, за період з 01 лютого 2020 року по 30 березня 2023 року було предметом дослідження Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

У вказаній справі Судова палата Верховного Суду вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків:

"Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин").

З урахуванням пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року N 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року."

Отже, Судовою палатою Верховного Суду в постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 наголошено, що період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Поряд із цим, Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 на всій території України запроваджено карантин з 12 березня 2020 року, кінцева дата якого з урахуванням відповідних постанов Кабінету Міністрів України неодноразово змінювалася та продовжувалася, збільшуючи строк дії карантину.

Постановою Кабінету міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 28 лютого 2021 р. на території України карантин, 6 продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029). Постановою Кабінету міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 р. №383) визначена дата закінчення карантину - до 30 червня 2023 року. З 01 липня 2023 року карантин не продовжено.

Верховний суд вирішуючи питання щодо застосування строків звернення до суду у рішенні від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, яке набрало законної сили на підставі постанови Великої палати від 21 вересня 2023 року дійшов наступних висновків щодо строків звернення до суду:

…до 19 липня 2022 року КЗпП Українине обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IXтільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Таким чином, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України....

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 дійшов висновку, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин). З урахуванням пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.

Таким чином, позовні вимоги про здійснення перерахунку грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 18.07.2022 не обмежуються будь-яким строком, з 19.07.2022 по 31.12.2022 обмежуються тримісячним строком звернення до суду.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Судовою палатою Верховного Суду в постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 наголошено, що період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання особою письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. У зв`язку з цим зроблено висновок про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову [у частині вимог за період з 19 липня 2022 року] слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні). Виходячи з цього, Судова палата вважає що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.

Заявляючи клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням позивачем строку подання позову, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду жодного доказу на підтвердження дати набуття позивачем достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених сум позивачу до надання відповіді на запит позивача листом № 63/10-701/2025 від 25.07.2025.

Відповідно до статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Суд зазначає, що здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, суд забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У Рішенні у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 ЄСПЛ констатує, що право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим, такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету. Проявом цього права є забезпечення для кожної особи можливості звернутися до суду.

У рішеннях у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998 ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ у справі «Іліан проти Туреччини» зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Суд вважає наведені позивачем причини пропущення строку звернення із позовом до суду належною та обґрунтованою підставою для визнання причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом поважними та поновлення такого строку.

Стосовно посилання відповідача у клопотання на те, що позивач зловживає своїми процесуальними правами; справа № 200/6079/25 фактично стосується того ж відповідача, про той самий предмет і з тих самих підстав, що були у спорі по справі № 200/5762/25; позивач у визначений судом строк без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення ідентичного спору; позовна заява не відповідає вимогам статей 160, 161 КАС України і позивач не усунув цих недоліків ні у справі №200/6079/25, ні у справі № 200/5762/25, суд зазначає наступне.

Ухвалою від 8 серпня 2025 року в адміністративній справі № 200/5762/25 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління урядового фельд`єгерського зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії повернуто без розгляду відповідно до пункту 2 частини 4 статті 169 КАС України.

З цього приводу, суд зазначає, що відповідно до частини 8 статті 169 КАС України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Отже, повторне звернення з аналогічною позовною заявою відповідає нормам статті 169 КАС України та не свідчить про зловживання своїм процесуальним правом позивачем, в тому числі й в розумінні норм статті 45 КАС України.

Щодо посилання відповідача на невідповідність позовної заяви позивача нормам статті 160,161 КАС України, обґрунтовуючи це висновками суду в ухвалі про залишення без руху позовної заяви в адміністративній справі № 200/5762/25, в якій зазначено, що позивачем не вказано офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти позивача та відповідача; у позовній заяві не зазначено відомостей про наявність/відсутність електронного кабінету стосовно позивача, його представника та відповідача; в якості адреси представника позивача зазначено неповну поштову адресу: Харківська область, м. Харків.

Суд зазначає, що по-перше, як суд першої інстанції не має повноважень щодо оцінки висновків суду першої інстанції в іншому складі в іншій адміністративній справі. По-друге, позовна заява у даній справі подана через підсистему «Електронний суд», статус доставки позовної заяви в Електронному суді свідчить про її отримання всіма учасниками справи через їх електронні кабінети, отже, очевидним є наявність у них електронних кабінетів. Адреси позивача у справі зазначені у позовній заяві, а адреса представника позивача жодним чином не впливає на розгляд позовної заяви позивача по суті. Суд у даній справі не вважає за необхідне допускати надмірний формалізм.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залишення без розгляду позовної заяви позивача.

Керуючись статтями 121, 123, 160, 161, 169, 171, 243 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Задовольнити клопотання позивача, визнати поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 та поновити такий строк.

2. Відмовити у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

4. Повний текст ухвали складений та підписаний 2 вересня 2025 року.

Суддя С.В. Смагар