Справа № 600/808/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/808/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області №13 від 28 листопада 2024 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з доданими до неї документами та призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з дати звернення, а саме з 03 квітня 2023 року.

Позов обґрунтовано тим, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі №600/586/24-а Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області було розглянуто повторно заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 03 квітня 2023 року, однак рішенням від 28 листопада 2024 року №13 позивачу відмовлено у призначенні такої пенсії. Так, пенсійним органом повторно зроблено висновок про відсутність у позивача пільгового стажу роботи за Списком №2, з чим вона не погоджується, оскільки в рішенні від 21 травня 2024 року у справі №600/586/24-а судом уже надавалась оцінка періодам роботи позивача, і в неї достатньо пільгового стажу для призначення пенсії. Тобто, на думку позивача, оскаржуване рішення від 28 листопада 2024 року є протиправним, без врахування висновків рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі №600/586/24-а.

Ухвалою суду від 06 березня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву; витребувано докази у відповідача; залучено до участі у даній справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області; запропоновано третій особі подати до суду пояснення щодо позову та відзиву.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказано про законність оскаржуваного рішення, оскільки у позивача відсутність необхідний пільговий стаж для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подало до суду письмові пояснення, в яких також зазначено про відсутність підстав для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 22 серпня 1986 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працювала, зокрема:

- на посаді санітарки-роздатчиці Комунального закладу Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» у період з 11 березня 1987 року по 16 червня 1989 року;

- на посаді санітарки палатної (в подальшому молодша медична сестра (палатна), молодша медична сестра по догляду за хворими) спеціального відділення Комунального закладу Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» у період з 16 серпня 1999 року.

Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 (форма ОК-5), Комунальним закладом Херсонської обласної ради «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» (в подальшому перейменований на «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат») у період з серпня 1999 року по березень 2022 року включно сплачувались страхові внески за застраховану особу ОСОБА_1 .

Факт сплати страхувальником - Комунальним закладом Херсонської обласної ради «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» (в подальшому перейменований на «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат») страхових внесків за ОСОБА_1 по березень 2022 року включно також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу за формою ОК-7.

Згідно з довідкою від 21 квітня 2022 року №7716- ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу за фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1 .

03 квітня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, додавши до неї довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт та трудову книжку.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11 квітня 2023 року №13 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за відсутності необхідного пенсійного віку, про що вказано у названому рішенні.

Також в указаному рішенні зазначено, що згідно наданих документів страховий стаж ОСОБА_1 становить 25 років 03 місяці 15 днів, пільговий за Списком №2 відсутній. Пільгову довідку заявницею не надано. Додатково повідомлено, що відповідно до інформації Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування період роботи з 16 серпня 1999 року відповідно кодів підстав для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства має місце розбіжність із записами в трудовій книжці.

Крім цього, у рішенні від 11 квітня 2023 року №13 зазначено про те, що за результатами розгляду документів, доданих до заяви про призначення пенсії, пенсійним органом не зараховано до страхового стажу (відповідно записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 від 09 січня 1990 року): період роботи в колгоспі Нива з 29 червня 1989 року по 20 червня 1994 року, оскільки запис на звільнення не завірено печаткою підприємства; період роботи з 21 червня 1994 року, оскільки відсутній запис про звільнення та не вказано назву підприємства, куди прийнято заявницю; період з 13 лютого 1995 року по 29 серпня 1995 року, оскільки не зазначено назву підприємства, куди прийнято заявницю. Рекомендовано надати уточнюючі довідки про періоди роботи, реорганізацію підприємств та довідку про встановлений та відпрацьований мінімум вихододнів.

Не погоджуючись з указаним рішенням суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_1 у лютому 2024 року звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №13 від 11 квітня 2023 року про відмову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 з дати звернення, а саме з 03 квітня 2023 року

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі №600/586/24-а, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 11 квітня 2023 року №13 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з доданими до неї документами та прийняти рішення з урахуванням висновків, наведених судом у цьому судовому рішенні. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На виконання зазначеного вище рішення суду Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області було повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 03 квітня 2023 року, за результатами чого прийнято рішення від 28 листопада 2024 року №13, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу і додатково вказано, що у рішенні Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі №600/586/24-а відсутні інші зобов`язання щодо призначення пенсії ОСОБА_1 .

Так, ухвалюючи зазначене рішення, пенсійний орган вказав, що страховий стаж позивача складає 25 років 10 місяців, за Списком №2 стаж відсутній.

За результатами розгляду документів, доданих до заяви (зокрема, відповідно до записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 від 09 січня 1990 року), не зараховано:

- період роботи в колгоспі «Нива» з 29 червня 1989 року по 20 червня 1994 рік, оскільки запис про звільнення з роботи не завірено печаткою підприємства;

- період роботи з 21 червня 1994 року, оскільки відсутній запис про звільнення з роботи та не вказано назву підприємства, куди прийнято заявницю.

Зазначено, що для підтвердження зазначених періодів роботи необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, реорганізацію підприємства та довідку про встановлений та відпрацьований мінімуму вихододнів.

Крім цього, відповідачем в оскаржуваному рішенні зазначено, що до заяви не залучено пільгові довідки, оскільки згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування період роботи з 16 серпня 1999 року відповідно кодів підприємств для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства не відповідає займані посаді за списком №2.

Про ухвалення оскаржуваного рішення від 28 листопада 2024 року позивач була повідомлена листом Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області листом від 19 грудня 2024 року №2400-1707-8/51409.

У грудні 2024 року позивач звернулась до Пенсійного фонду України зі скаргою на рішення про відмову в призначенні їй пенсії за віком від 28 листопада 2024 року, яке було направлено на розгляд за належністю до Головних управлінь Пенсійного фонду України у Запорізькій та Херсонській областях.

Листами від 09 січня 2025 року та від 16 січня 2025 року названі вище територіальні управління Пенсійного фонду України повідомили ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення їй пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу.

За таких обставин позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пунктів 7-9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг; позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Порядок призначення пенсії, у тому числі на пільгових умовах, встановлений Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, доповнено Закон №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року».

Відповідно до статті 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість, згідно з пунктом б статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції, чинній до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VІІІ (далі Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом №213-VІІІ, який набрав чинності 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом б статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Крім цього, абзацом 2 пункту б статті 13 Закону №1788-ХІІ також установлено, що до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII.

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти б-г статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року №1788-XII в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах..

Таким чином, Конституційним Судом України визнано неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Водночас Конституційним Судом України встановлено, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні №1-р/2020).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, то такі явно суперечать одна одній.

Таке регулювання порушує вимогу якості закону, передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України).

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19), у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, в даному випадку підлягають застосуванню саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням висновків Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Наведене є правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 листопада 2021 року у справі №360/3611/20 з подібних правовідносин, яку суд враховує при вирішенні цього спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вказана правова позиція також наведена і у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі №320/4339/20.

Аналогічної позиції дотримується і Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 17 січня 2022 року у справі № 600/3117/21-а, від 03 травня 2022 року у справі №600/4236/21-а, від 01 червня 2023 року у справі №600/4013/22-а з подібних відносин.

З огляду на викладене та беручи до уваги висновки Верховного Суду у справі №360/3611/20, в даних спірних відносинах підлягають застосуванню норми пункту б статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції до внесення змін Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII, згідно з якими право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах виникає по досягненню 50 років.

Як вбачається зі змісту рішення від 28 листопада 2024 року №13, яке є предметом цього спору, в такому, на відміну від скасованого в судовому порядку рішення від 11 квітня 2023 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області вже не заперечується обставина досягнення позивачем пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Однак у рішенні від 28 листопада 2024 року відповідачем повторно зазначено про відсутність у позивача необхідного пільгового стажу.

Стосовно наведеного суд зазначає таке.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з абзацом першим пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року №8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Пунктом 4.2 розділу ІV Порядку № 22-1 встановлено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб:

ідентифікує заявника (його представника);

надає інформацію щодо умов та порядку призначення (перерахунку) пенсії;

реєструє заяву, перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів, відповідність викладених у них відомостей про особу даним паспорта;

уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування;

проводить опитування свідків для підтвердження стажу відповідно до пунктів 17-19 Порядку підтвердження наявного трудового стажу. Опитування свідків проводиться згідно із пунктом 12 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії;

з`ясовує наявність у заявника особливого (особливих) статусу (статусів), особливих заслуг, інших обставин, які можуть бути підставою для встановлення підвищень, надбавок, доплат;

повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів;

сканує документи. На створені електронні копії накладає кваліфікований електронний підпис;

надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку;

повідомляє про можливості подавати заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія;

видає особі або посадовій особі розписку із зазначенням дати прийняття заяви, переліку одержаних і відсутніх документів, строку подання додаткових документів для призначення пенсії та пам`ятку пенсіонеру (додаток 7). Скановані розписка та пам`ятка пенсіонеру зберігаються в електронній пенсійній справі;

повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви (пункт 4.3 розділу ІV Порядку №22-1).

Згідно з абзацом 1 пункту 4.7 розділу ІV Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Частиною другою статті 82 Закону №1788-XII передбачено, що повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку оскарження орган, що призначає пенсії, видає або надсилає підприємству, організації або заявникові не пізніше 5 днів після винесення відповідного рішення.

Отже, відмовляючи особі в призначенні пенсії, орган, що призначає пенсію, має зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви такої відмови.

Однак у даному випадку відповідач, повторно відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах рішенням від 28 листопада 2024 року, не зазначив аргументованих та об`єктивних причин такої відмови.

Так, в оскаржуваному рішенні відповідач вказав, що страховий стаж позивача становить 25 років 10 місяців, а пільговий стаж роботи за Списком №2 відсутній.

Проте в рішенні повторно не зазначено жодних підстав неврахування до пільгового стажу роботи позивача записів трудової книжки ОСОБА_1 про періоди її роботи на:

- на посаді санітарки-роздатчиці Комунального закладу Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» у період з 11 березня 1987 року по 16 червня 1989 року;

- на посаді санітарки палатної (в подальшому молодша медична сестра (палатна), молодша медична сестра по догляду за хворими) спеціального відділення Комунального закладу Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» у період з 16 серпня 1999 року.

До цього суд зауважує, що відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок №637 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пункт 3 Порядку №637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5).

У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Відтак, надання позивачем пільгової довідки, про що зазначено в оскаржуваному рішенні від 28 листопада 2024 року, необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Поряд з цим в оскаржуваному рішенні відповідачем не наведено жодних відомостей про те, чи було ним взято до уваги записи трудової книжки позивача, а також індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 та ОК-7.

Водночас згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-5 та ОК-7 включно по березень 2022 року за позивача сплачувались страхові внески Каїрським психоневрологічним будинком-інтернатом (страхувальник).

Отже, з огляду на наявні записи трудової книжки та індивідуальні відомості Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо застрахованої особи за формами ОК-5 та ОК-7, позивач працювала в Комунальному закладі Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат», фактично, з 16 серпня 1999 року по 31 березня 2022 року, що становить 22 роки 7 місяців 16 днів.

Крім цього, згідно із записами трудової книжки позивача починаючи з 01 липня 2000 року займану нею посаду «санітарка палатна» було перейменовано на посаду «молодша медична сестра», яка передбачена Списками №2 розділу XXIV ОХОРОНА ЗДОРОВ`Я ТА СОЦІАЛЬНА ДОПОМОГА, затвердженого діючими на час роботи позивача в Комунальному закладі Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» постановами Кабінету Міністрів України №162 від 11 березня 1994 року, №36 від 16 січня 2003 року та №461 від 24 червня 2016 року, та відноситься до робіт зі шкідливими та важкими умовах праці за професією/посадою.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що період роботи позивача у Комунальному закладі Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» підлягає зарахуванню до пільгового стажу, а тому, враховуючи положення абзацу 1 пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV та абзацу 1 пункту «б» статті 13 №1788-XII, якими передбачено, що для жінок, зайнятих роботах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, для призначення пенсії за віком на пільгових умовах необхідний пільговий стаж тривалістю не менше 10 років, наявний у позивача стаж є достатнім для призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Проте наведеного не було враховано пенсійним органом під час прийняття оскаржуваного рішення.

Відповідачем не зазначено, за результатами опрацювання яких саме документів він дійшов висновку про відсутність у позивача пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Твердження в оскаржуваному рішенні про те, що згідно з даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування період роботи з 16 серпня 1999 року відповідно кодів підприємств для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства не відповідає займані посаді за списком №2 суд оцінює критично, оскільки відповідачем не конкретизовано, в чому саме полягає така невідповідність і чи слугували такі твердження підставою для не зарахування до пільгового стажу періодів роботи позивача, що указані в її трудовій книжці на посаді санітарки-роздатчиці Комунального закладу Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» у період з 11 березня 1987 року по 16 червня 1989 року та на посаді санітарки палатної (в подальшому молодша медична сестра (палатна), молодша медична сестра по догляду за хворими) спеціального відділення Комунального закладу Херсонської області «Каїрський психоневрологічний будинок-інтернат» у період з 16 серпня 1999 року по 31 березня 2022 року.

Стосовно зазначення в оскаржуваному рішенні як підставу для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах - не зарахування до страхового стажу періодів роботи позивача в колгоспі згідно записів трудової книжки колгоспника № НОМЕР_2 від 09 січня 1990 року (період роботи в колгоспі «Нива» з 29 червня 1989 року по 20 червня 1994 року, період роботи з 21 червня 1994 року), то такі мотиви пенсійного органу є безпідставними й не підлягають оцінці судом, оскільки вказані обставини не впливають на правильність вирішення питання про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах при тому, що згідно змісту оскаржуваного рішення відповідачем визнається, що страховий стаж позивача становить 25 років 10 місяців, що є достатнім для призначення особі пенсії за віком згідно статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З огляду викладене у сукупності, суд приходить до висновку про передчасність та необґрунтованість тверджень відповідача в оскаржуваному рішенні про відсутність у позивача пільгового стажу за Списком №2 та, в цілому, права на призначення пенсії.

Суд зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення відповідним суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Крім цього, в силу положень статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи наведене та з огляду на положення частини другої статті 19 Конституції України та визначені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, варто зазначити, що оскаржуване у цій справі рішення повинно ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованим, тобто таким, що прийнято з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Втім, указаного відповідачем не дотримано, що є підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення від 28 листопада 2024 року №13 про відмову в призначенні позивачу пенсії.

Невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте в ході судового розгляду даної справи пенсійним органом не доведено обґрунтованості оскаржуваної відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах.

Враховуючи висновок про протиправність оскаржуваного рішення та зважаючи на те, що позивач досягла пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, у неї є достатній страховий стаж (згідно з оскаржуваним рішенням відповідачем визнається, що такий становить 25 років 10 місяців) та пільговий стаж (більше 10 років), то суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача у спірних відносинах буде зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з доданими до неї документами та призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03 квітня 2023 року - дати звернення із заявою про призначення пенсії.

Саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об`єкту порушеного права й обрано позивачем у прохальній частині позовної заяви.

Отже, заявлений позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що наявні підстави для задоволення заявлених вимог. При цьому доводи відповідача, викладені у відзиві, є безпідставними та такими, що не свідчать про законність дій у спірних відносинах.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до положень частин першої, сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за подання до суду цього позову сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Відтак, судовий збір підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області як суб`єкта владних повноважень, який ухвалив оскаржуване рішення та якого зобов`язано призначити позивачу пенсію.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути і витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За приписом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15000,00 грн позивачем надано:

- договір про надання правничої допомоги №4 від 08 січня 2024 року, укладений між Адвокатом Якобишеною Т.Д. та ОСОБА_1 ;

- Додаткова угода №2 від 21 лютого 2025 року до Договору про надання правничої допомоги №4 від 08 січня 2024 року, якою встановлено, що розмір гонорару адвоката складає 15000,00 грн, які клієнтом (Сівірін Н.М.) сплачені повністю в день підписання Додаткової угоди №2;

- Ордер на надання правової (правничої) допомоги від 24 лютого 2025 року СЕ №1105466;

- квитанція до прибуткового касового ордеру №б/н від 21 лютого 2025 року про отримання від ОСОБА_1 суми 15000,00 грн на підставі Договору про надання правничої допомоги №4 від 08 січня 2024 року та Додаткової угоди №2 від 21 лютого 2025 року.

Проаналізувавши наведені документи, суд вважає, що такими підтверджується сплата позивачем адвокату коштів у розмірі 15000,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

З огляду на викладене, такі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Водночас, вирішуючи питання про розподіл витрат на правову допомогу, варто зазначити і те, що згідно з частинами шостою та сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зміст наведених вище положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, у випадку задоволення позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до Кодексу адміністративного судочинства України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Суд також звертає увагу і на позицію суду касаційної інстанції в питанні розподілу витрат на правничу допомогу.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності клопотання іншої сторони.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №520/12065/19.

У постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 22 листопада 2019 року у справі №910/906/18, від 19 липня 2021 року у справі №910/16803/19 судом касаційної інстанції викладено правову позицію, відповідно до якої зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Однак у ході розгляду цієї справи відповідачем не було подано до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. Ним жодним чином не доведено не співмірності понесених позивачем витрат.

До того ж, суд зауважує, що позивач, маючи обґрунтоване право на призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах, вже вдруге змушена звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів у межах одних і тих же відносин, пов`язаних з призначенням їй пенсії, в чому суб`єкт владних повноважень безпідставно та необґрунтовано вже вдруге відмовило позивачу.

За таких обставин стягненню з відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області як суб`єкта владних повноважень, який прийняв оскаржуване рішення, на користь позивача підлягають понесені нею судові витрати у загальній сумі 16211 грн 20 коп. (15000 грн 00 коп. витрати на професійну правничу допомогу та 1211 грн 20 коп. сплачений судовий збір).

Крім цього, позивач у прохальній частині позову просить суд встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області надати звіт про виконання судового рішення.

Стосовно наведеного суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

Частиною п`ятою статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.

Перебіг строку для подання звіту починається з дня набрання законної сили рішенням суду.

Заява, передбачена абзацом першим цієї частини, може бути подана не пізніше завершення судових дебатів, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження - не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Отже, вказаною нормою передбачено імперативний обов`язок суду зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення у справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, у випадку надходження відповідної заяви.

Як вбачається зі змісту і характеру спірних у цій справі відносин, дана справа стосується питання призначення позивачу пенсії, а тому в даному випадку наявні правові підстави для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Частинами другою, третьою статті 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання суб`єктом владних повноважень відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців.

Враховуючи викладене, з метою ефективного та реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати суб`єкта владних повноважень, якого рішенням суду зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з доданими до неї документами та призначити їй таку пенсію, подати до суду звіт про виконання судового рішення в цій справі у строк протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили.

Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 139, 241-246, 250, 263, 382, 382-1, 382-3 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 28 листопада 2024 року №13 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2023 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах з доданими до неї документами.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 03 квітня 2023 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн 00 коп.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у цій справі задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подати безпосередньо до Чернівецького окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення від 29 серпня 2025 року у справі №600/808/25-а протягом одного місяця з дня набрання ним законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 29 серпня 2025 року.

Повне найменування учасників процесу: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ); відповідач Головне управління Пенсійного фонду в Запорізькій області (м. Запоріжжя, Проспект Соборний, 158-Б, ); третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (м. Чернівці, Площа Центральна, 3, ).

Суддя О.П. Лелюк