Справа № 320/5939/19
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року ЛуцькСправа № 320/5939/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Київській області (далі відповідач, управління Держпраці) про визнання протиправною та скасування постанови від 08.10.2019 №ТД/ФС-606 про накладення штрафу у розмірі 125190,00 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 адміністративну справу №320/5939/19 за позовом ФОП ОСОБА_1 до управління Держпраці про визнання протиправною та скасування постанови передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду міста Києва (т.1, а.с.1-2).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою заступника начальника управління Держпраці Стахівським С.М. № від 08.10.2019 №ТД/ФС-606 на нього накладено штраф у розмірі 125190,00 грн за порушення законодавства про працю.

Підставою для винесення оскаржуваної постанови став акт фактичної перевірки Головного управління ДПС у м. Києві від 17.09.2019 №0095/26/15/, за змістом якого податковим органом, зокрема було встановлено допуск підприємцем до роботи громадянки ОСОБА_2 до виконання обов`язків продавця без укладання трудового договору.

Позивач не погоджується з оскаржуваною постановою та зазначає, що з його боку відсутні порушення трудового законодавства, оскільки ОСОБА_2 виконувала роботу на підставі цивільно-правової угоди від 12.09.2019, якою передбачено виконання робіт по викладці та складанні товару по мірі необхідності. Позивач не доручав ОСОБА_2 здійснювати реалізацію товару, остання здійснила таку реалізацію з власної ініціативи.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №320/5939/19, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження (т.1, а.с.52-54).

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов (т.1, а.с.84-89) позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своєї позиції вказав, що від Головного управління ДПС у м. Києві на адресу управління Держпраці надійшов акт фактичної перевірки позивача від 17.09.2019 №0095/26/15/ НОМЕР_1 . У даному акті зазначено, що ФОП ОСОБА_1 здійснює реалізацію продуктів харчування та алкогольних напоїв, при цьому використовує працю неоформленого працівника ОСОБА_3 . Дана інформація підтверджується поясненням ОСОБА_3 про те, що вона працює в магазині за адресою: АДРЕСА_1 , трудові відносини з ФОП ОСОБА_1 не укладала.

01.10.2019 управління Держпраці повідомило позивача листом №44/3/19/15705 про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Проаналізувавши матеріали, управлінням Держпраці прийнято постанову від 08.10.2019 №ТД/ФС-606 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу.

Представник відповідача вважає, що управління Держпраці діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 28.02.2025 (т.2, а.с.130-131) прийнято дану справу до провадження, вирішено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також даною ухвалою суд замінив в адміністративній справі відповідача Головне управління Держпраці у Київській області на правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Інші заяви по суті справи не надходили.

Враховуючи вимоги статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Суд встановив, що ФОП ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 15.04.2016, основним видом діяльності позивача за даними ЄДРПОУ є 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах (т.2, а.с.119-121).

Головне управління ДПС у м. Києві проведено фактичну перевірку магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 .

За наслідками вказаної перевірки складено акт фактичної перевірки від 17.09.2019 №0095/26/15/ (т.1, а.с.38-39), яким встановлено порушення позивачем, зокрема, вимог частини третьої статті 24 КЗпП України.

Копії матеріалів перевірки були скеровані Головним управлінням ДПС у м. Києві на адресу управління Держпраці згідно з супровідним листом від 19.09.2019 №784/9/26-15-05-09-01-17 для розгляду та реагування (т.1, а.с.90).

Листом від 01.10.2019 №44/3/19/15705 управління Держпраці повідомило позивача про розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю (т.1, а.с.97).

Розглянувши справу про накладення штрафу, постановою заступника начальника управління Держпраці від 08.10.2019 №ТД/ФС-606 про накладення штрафу уповноваженими особами, керуючись статтею 259 КЗпП України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктом 4 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509, та на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в сумі 125190,00 грн (т.1, а.с.36).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідач, управління Держпраці (на час проведення інспекційного відвідування) є суб`єктом владних повноважень - територіальним органом Державної служби України з питань праці, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у відповідній області.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З аналізу наведеної норми слідує, що відповідальність за вказаною статтею настає у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Щодо безпосередньо виявлених порушень, які стали підставою накладення штрафу у спірних правовідносин слід зазначити таке.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. За вказаною нормою договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядчик) зобов`язується на свій ризик, виконати певну роботу за завданням іншої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли угоди з усіх істотних умов договору.

За положеннями частини першої статті 854 ЦК України замовник виплачує належну підрядчику суму за результатами виконаної роботи.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Щодо наданих послуг винагорода за виконану роботу (надані послуги) виплачується виконавцю в розмірі, в терміни і в порядку, який встановлений в договорі (частина перша статті 903 Цивільного кодексу України).

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема, у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 815/5427/17, від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 13 червня 2019 року у справі № 815/954/18, у справі №1840/2507/18, у справі № 824/896/18-а та від 03 березня 2020 року у справі № 1540/3913/18.

Характерними ж ознаками трудових відносин є:

систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327 (далі також Класифікатор професій);

обов`язок роботодавця надати робоче місце;

дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Такий висновок щодо застосування норм права неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 14 травня 2020 року, від 09 липня 2020 року (справа №821/851/17), від 02 лютого 2021 року (справа №0540/5987/18-а) та інших постановах Верховного Суду.

В залежності від характеру трудових функцій, обсягу роботи, її систематичності та постійності (сезонності) тощо, трудові договори можуть укладатись на невизначений строк (безстроковий договір), на визначений строк, встановлений за погодженням сторін (строковий договір) або ж на час виконання певної роботи. Таке правове регулювання трудових відносин щодо видів договорів наведено у статті 23 Кодексу Законів про працю України.

При цьому виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною, зокрема у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/1432/17, від 06 березня 2019 року у справі № 802/2066/16-а, від 13 червня 2019 року у справі №815/954/18, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а.

Ці підходи є застосовними і до справи, що розглядається.

Перевіряючи наявність підстав для притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності за допуск працівника без укладення трудового договору згідно з оскаржуваною постановою, суд зазначає наступне.

З акта фактичної перевірки Головного управління ДПС у м. Києві від 17.09.2019 №0095/26/15/ (т.1, а.с.38-39) слідує, що позивачем допущено до роботи найманого працівника (продавця ОСОБА_3 ) без оформлення трудових відносин. У висновках акта перевірки зазначено про порушення позивачем вимог частини третьої статті 24 КЗпП України.

В спростування таких порушень позивач стверджує, що ОСОБА_3 виконувала роботи за цивільно-правовою угодою.

Так, до матеріалів справи позивач долучив цивільно-правовий договір №3 від 12.09.2019, відповідно до якого ОСОБА_3 взяла на себе зобов`язання надати позивачу наступні послуги: викладка та складання товару, по мірі необхідності. Термін дії договору: 1 місяць (т.1, а.с.41).

На підтвердження надання таких послуг позивач надав акт приймання-передачі послуг від 10.11.2019, яким засвідчено надання послуги: викладка та складання товару, по мірі необхідності на суму 400,00 грн (т.1, а.с.42).

Позивач подав до податкового органу звіт про суми нарахованої заробітної плати та єдиного внеску за вересень 2019 року, у якому відобразив нарахування заробітної плати ОСОБА_3 в сумі 400,00 грн та єдиного внеску в сумі 88,00 грн (т.1, а.с.43-44).

Разом з тим, суд критично оцінює подані позивачем докази, оскільки в ході фактичної перевірки ОСОБА_3 надала власноруч написані пояснення від 16.09.2019, у яких зазначила, що працює продавцем у ФОП ОСОБА_1 , на підміні в магазині за адресою: АДРЕСА_1 . Трудові відносини з ФОП ОСОБА_1 ще не оформляла. Заробітну плату ще не отримувала (т.1, а.с.95).

Таким чином, наданими ОСОБА_3 поясненнями повністю спростовуються твердження позивача про те, що вказана особа працювала за цивільно-правовим договором.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_3 здійснила реалізацію товару з власної ініціативи, також спростовуються поясненнями даної особи.

Крім того, суд зауважує, що на цивільно-правовому договорі та акті приймання-передачі послуг вчинений підпис « ІНФОРМАЦІЯ_1 », при цьому свої пояснення від 16.09.2019 ОСОБА_3 підписала власним індивідуальним підписом, що свідчить про можливу фальсифікацію позивачем поданих до суду документів, які ні під час фактичної перевірки, ні в ході розгляду справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю ним не подавались.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач як суб`єкт владних повноважень довів належними та допустимими доказами наявність в діях ФОП ОСОБА_1 порушень вимог законодавства про працю та дійшов правильного висновку, що за допущені порушення позивач має нести встановлену законом відповідальність у вигляді штрафу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірна постанова управління Держпраці про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 08.10.2019 №ТД/ФС-606 є законною та обґрунтованою, з огляду на що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій