Справа № 520/32623/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 р. Справа № 520/32623/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 24.02.25 по справі № 520/32623/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - відповідач, ГУ ДПС в Харківській області, апелянт), в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області від 27.06.2024 №1-2030- НОМЕР_1 в частині визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з земельного податку за 2020 рік на суму 563 479,79 грн.

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області від 27.06.2024 №1-2030- НОМЕР_1 в частині визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з земельного податку за 2021 рік на суму 449 552,19 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.02.2025 позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області від 27.06.2024 №1-2030- НОМЕР_1 в частині визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з земельного податку за 2020 рік на суму 563 479,79 грн.

Скасовано податкове повідомлення - рішення ГУ ДПС у Харківській області від 27.06.2024 №1-2030- НОМЕР_1 в частині визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з земельного податку за 2021 рік на суму 449 552,19 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області на користь позивача сплачений судовий збір у сумі 10130,32 грн.

18.02.2025 представник позивача звернувся з клопотанням щодо ухвалення додаткового рішення, в якому просив суд стягнути з ГУ ДПС у Харківській області витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000,00 грн.

24.02.2025 додатковим рішення Харківського окружного адміністративного суду заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат по справі №520/32623/24 задоволено частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 суму судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Харківській області.

У задоволенні решти вимог клопотання - відмовлено.

Не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС у Харківській області, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 у справі № 520/32623/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви щодо стягнення судових витрат ОСОБА_1 у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції проігнорував доводи ГУ ДПС в Харківській області про те, що вимога представника позивача про ухвалення додаткового рішення по справі № 520/32623/24 є безпідставною, оскільки частиною 3 ст.143 КАС України визначено можливість вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог у разі неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат з поважних причин до закінчення судових дебатів. Аналізуючи зміст заяви про ухвалення додаткового рішення вбачається, що представником позивача взагалі не зазначено причин, з яких у нього була відсутня можливість подання до суду доказів до винесення рішення по суті позовних вимог, які фактично були в його розпорядженні в листопаді-грудні 2024, враховуючи і платіжну інструкцію про оплату витрат на правничу допомогу, яку досі не надано до суду.

Вказав, що представником позивача не надано докази реальної сплати суми понесених витрат на правничу допомогу, що дає підстави вважати, що позивачем не понесено таких витрат. Вважав, що у суду були всі правові підстави для відмови у задоволенні заяви про стягнення понесених витрат, оскільки відсутні реальні докази таких витрат.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив суд залишити апеляційну скаргу ГУ ДПС у Харківській області без задоволення, а додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 у справі №520/32623/24- без змін. Вказав, що на виконання приписів частини 7 статті 139 КАС України позивачем одночасно з пред`явленням позову було зроблено заяву (у змісті позовної заяви), що докази про розмір судових витрат, які позивач має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідні докази представником позивача було подано до суду першої інстанції 18.02.2025 через систему «Електронний Суд», разом з заявою про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат, в частині витрат на професійну правничу допомогу. Зазначені докази були подані до суду в законодавчо встановлені строки, визначені приписами ч. 7 ст. 139 КАС України.

Разом з цим, позивач зазначив, що за умовами договору оплата послуг (гонорару) адвоката здійснюється клієнтом за актом приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги протягом 10-ти календарних днів з дня підписання акту. Відповідний акт було складено та підписано 18.02.2025. так само детальний опис робіт (наданих послуг) , виконаних адвокатом, також було складено та підписано 18.02.2025. Таким чином, на час подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення, щодо розподілу судових витрат, до суду було надано всі наявні і необхідні докази на підтвердження обсягу наданих послуг/виконаних робіт та їх вартості, які підлягали відшкодуванню (у відповідності до умов договору та приписів норм діючого законодавства України).

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в її межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено , що на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу було надано: ордер серії ВІ № 1239678 від 11 листопада 2024 року, договір № 76 про надання правової (правничої) допомоги від 17.07.2024 року між адвокатом Шатовим Сергієм Олексійовичем та ОСОБА_1 , додаткову угоду № 1 від 11.11.2024 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 76 від 17.07.2024, акт № 1 від 18.02.2025 приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги по договору № 76 від 17.07.2024 (додаткова угода №1 від 11.11.2024) , детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом Шатовим С.О. від 18.02.2025 , рахунок № 7/02 від 18.02.2025 на 60 000,00 грн.

Стягуючи на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 гривень, суд першої інстанції виходив зі складності справи та пропорційності суми позову, заявленим витратам на правничу професійну допомогу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Частинами 1, 3, 5 статті 143 КАС України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини 1 статті 252 КАС України встановлено, що суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва на надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

З аналізу зазначеної норми випливає, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правничої допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини 5 статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 6 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 5 статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини 6 статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини 6 статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.

Судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат суду було надано: ордер серії ВІ № 1239678 від 11 листопада 2024 року, договір № 76 про надання правової (правничої) допомоги від 17.07.2024 року між адвокатом Шатовим Сергієм Олексійовичем та ОСОБА_1 , додаткову угоду № 1 від 11.11.2024 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 76 від 17.07.2024, акт № 1 від 18.02.2025 приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги по договору № 76 від 17.07.2024 (додаткова угода №1 від 11.11.2024) , детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом Шатовим С.О. від 18.02.2025 , рахунок № 7/02 від 18.02.2025 на 60 000,00 грн.

Оцінивши надані представником позивача докази у їх сукупності, враховуючи принципи обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат, враховуючи заяву відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у цій справі в сумі 10 000,00 грн.

Вказана сума, на переконання колегії суддів, є цілком обґрунтованою, реальною та співмірною правовідносинам, які були досліджені у межах цієї справи.

Колегія суддів зазначає, що доводи відповідача не містять обґрунтувань, які б спростовували висновки суду щодо співмірності заявлених до відшкодування судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт, так само як і не містять розрахунку суми витрат, які, за позицією відповідача, є належними до відшкодування.

Посилання апелянта на відсутність у позивача поважних причин для не подання доказів понесених витрат на правничу допомогу до ухвалення рішення по суті позовних вимог колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може бути вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, зокрема, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 07.07.2023 у справі №340/2823/21 зробив такі правові висновки. Частина 7 статті 139, частини 3, 4 статті 143 КАС України містять приписи, що дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині 7 статті 139, частині 3 статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.

Матеріали справи свідчать, що у позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати та, керуючись ст. 44, 132, 139 КАС України, зробив заяву, що докази про розмір судових витрат, які ОСОБА_1 має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

За результатами розгляду справи розмір понесених витрат підтверджено наданими разом із заявою щодо їх відшкодування документами: договором про надання правової (правничої) допомоги № 76 від 17.07.2024; додатковою угодою № 1 від 11.11.2024; рахунком № 7/02 від 18.02.2025; детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 18.02.2025; актом приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги № 1 від 18.02.2025.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 4 договору про надання правничої допомоги № 76 від 17.07.2024, за надання правової (правничої) допомоги Клієнт (або особа, якій доручено Клієнтом здійснити оплату правових послуг Адвоката) зобов`язується виплатити Адвокату гонорар визначений у додатковій угоді.

Порядок оплати гонорару визначається додатковою угодою. Згідно зазначеної угодо Клієнт погоджується компенсувати (відшкодувати) додаткові витрати, що пов`язані з наданням правової (правничої) допомоги, такі як, але не виключно: експертні дослідження; витрати на відрядження та транспортні послуги; витрати на технічне забезпечення; збирання доказів; отримання платних довідок, документів тощо

За умовами додаткової угоди № 1 до договору про надання правової (правничої) допомоги №76 від 17.07.2024, вартість послуг (гонорару) Адвоката за надання правової (правничої) допомоги під час підготовки до розгляду справи та під час розгляду справи судом першої інстанції складає 60 000,00 грн. Оплата послуг здійснюється за актом приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги протягом 10-ти календарних днів з дня підписання відповідного акту. Оплата послуг може здійснюватися також у вигляді передплати або авансу.

Таким чином, сторони погодили здійснення оплати послуг за актом приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги протягом 10-ти календарних днів з дня його підписання.

Враховуючи, що відповідний акт приймання-передачі наданої правової (правничої) допомоги складено та підписано сторонами 18.02.2025 та на час ухвалення судом першої інстанції додаткового судового рішення від 24.02.2025 строк виконання зобов`язання з оплати витрат не закінчився, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта щодо відсутності доказів оплати понесених позивачем витрат.

Аналогічний підхід щодо застосування положення частини 7 статті 139 КАС України у разі відсутності документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за умови погодження сторонами при укладанні договору про надання правничої допомоги оплати таких витрат у майбутньому, застосовано Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20 та від 05 березня 2021 року у справі №200/10801/19-а.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта , оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 311, 315, 316, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 520/32623/24 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.В. Присяжнюк О.А. Спаскін