Справа № 380/15625/24
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/15625/24 пров. № А/857/11580/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року (головуючий суддя Хома О.П., м. Львів) у справі №380/15625/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

22.07.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (відповідач), в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Львівській області від 20.06.2024 № 2-1323-UA0035967.

Позов обґрунтовує безпідставністю прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 20.06.2024 №2-1323-UA0035967 та безпідставністю нарахування орендної плати за період з 01.01.2021 по 25.04.2023. Зазначає, що 20.02.2024 отримав від ГУ ДПС у Львівській області податкове повідомлення-рішення №1-1323-UA0059055 від 03.07.2023, яким визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на підставі Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року. На вказане податкове повідомлення-рішення 21.03.2024 була подана скарга, яку 14.05.2024 ДПС України задовольнила частково, скасувала податкове повідомлення-рішення №1-1323-UA0059055 від 03.07.2023 в частині нарахованого податку за 2023 рік у сумі 31 894 грн 11 к, в іншій частині залишила без змін. Червоноградський відділ податків і зборів ГУ ДПС у Львівській області 20.06.2024 направив лист про перерахунок № 7742/5/13-01-24-12, і повідомив, що було сформовано нове податкове повідомлення-рішення №2-1323-UA0035967 від 20.06.2024 на суму 232780 грн 37 к., що є предметом оскарження. Вказує, що є орендарем земельної ділянки з 25.04.2023 за Договором оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року, прикінцеві положення якого містять умови про те, що невід`ємною частиною договору є: план або схема земельної ділянки; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлення земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об`єкта оренди. На думку позивача, до 25.04.2024 право оренди земельної ділянки не виникало ні в кого, оскільки станом на 2013 рік акт прийому-передачі земельної ділянки не укладався, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався. Згідно з пунктом 38 Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року, цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, а державна реєстрація права оренди на земельну ділянку була здійснена 25.04.2023 і з цієї дати виникло право оренди. Вважає, що до спірних правовідносин не можна застосовувати ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі», які полягають у тому, що «до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда». Мотивує тим, що право власності на нерухоме майно набуто у 2004 році, що вказано у пункті 3 Договору купівлі-продажу від 13.05.2023, однак станом на 2004 рік жодній фізичній чи юридичній особі не належало право оренди на земельну ділянку, першим орендарем земельної ділянки є ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що на момент набуття права власності на нерухоме майно у 2004 році земельна ділянка не перебувала в оренді, то і право оренди на неї виникло тільки 25.04.2023, у день державної реєстрації права оренди. Вважає, що стягнення заборгованості з орендної плати за період з 01.01.2021 по 25.04.2023, тобто нарахування та стягнення орендної плати, не може бути здійснене ГУ ДПС у Львівській області, оскільки таке право має виключно орендодавець, а саме його правонаступник Жовківська міська рада. Посилається при цьому на правову позицію, викладену у постанові ВП ВС від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц: «До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України». Вказує, що пунктом 287.6. ст.187 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок на земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати держаної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Статтями 125 і 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. На підставі викладеного та враховуючи, що державна реєстрація права оренди відбулася 25.04.2023, вважає, що у ГУ ДПС у Львівській області відсутні правові підстави для нарахування орендної плати за землю за період з 01.01.2021 по 25.04.2023, оскільки право оренди за такий період не виникало.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, зазначає, що ним було наведено більш як десяток правових позицій, які необхідно було врахувати суду першої інстанції. Також, було подано докази звернення прокуратури у порядку господарського та цивільного судочинства до гр. ОСОБА_1 на предмет стягнення розміру орендної плати, було неодноразово наголошено про неможливості застосування норм податкового законодавства до спірних правовідносин, проте вказані аргументи не були належим чином оцінені Львівським окружним адміністративним судом, як і докази на яких вказані аргументи грунтуються. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

30.05.2025 відповідачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що позивач у розумінні норм ПК України є платником земельного податку та зобов`язаний сплачувати відповідний податок в порядку встановленому ПК України. Вважає, що спірне податкове повідомлення рішення від 20.06.2024 №2-1323 UA0035967 прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законами України. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

14.07.2025 позивачем до суду подано клопотання про долучення матеріалів та судової практики. Вважає, що відносини мають безпосередньо приватноправовий характер, що підтверджується наявністю спору у справі № 444/49/25 за позовом Жовківської окружної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Жовківської міської ради Львівського району Львівської області до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оренду землі 500 910 грн. 32 коп., яка перебуває на розгляді Жовківського районного суду Львівської області. Відтак, вказує, що ГУ ДПС у Львівській області не мало правових підстав для формування спірного ППР, так як правовідносини виникли на основі договору оренди, який не набрав чинності, так як право оренди не було зареєстровано, натомість сторони у договорі погодили, що набрання чинності пов`язується саме з державною реєстрацію прав.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 володів на праві власності майновим комплексом АЗС по автодорозі Львів Рава-Руська, 38 км село Глинськ Львівського (кол. Жовківського) району Львівської області, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0091, площею 0.5 га з 2008 року по 13.05.2023. Вказане підтверджується копією Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 13.05.2023 № 672.

Між позивачем та Жовківської районною державною адміністрацією 30.01.2013 укладено Договір оренди земельної ділянки площею 0,5000 га для обслуговування будівель і споруд АЗС на 38 км автодороги Львів Рава-Руська на території Глинської сільської ради Жовківського району Львівської області (Договір оренди земельної ділянки від 31 січня 2013 року).

Пунктом 38 Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Згідно з інформаційною довідкою № 352472320 від 31.10.2023, за інформацією із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 25.04.2023 зареєстровано право оренди земельної ділянки за договором оренди землі; Дата укладання договору (після 2013 р.)/ Дата державної реєстрації (до 2013 р.): 30.01.2013, строк: 49 р.; Орендодавець: Жовківська міська рада Львівського району Львівської області, Орендар: ОСОБА_1 .

Пунктом 7 Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року встановлено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі і на момент підписання цього договору складає: 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становитиме 41 458,39 грн в рік.

Пунктом 8 Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року визначено, що нарахування розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексу інфляції.

Згідно з інформацією з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель становлять: у 2015 році 1,433 (крім земель сільськогосподарських угідь), у 2016 році для земель несільськогосподарського призначення 1,06; у 2017 році коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки становить 1,0; у 2018 році 1,0; у 2019 році 1,0; у 2020 році 1,0; у 2021 році 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); у 2022 році 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); у 2023 році 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь).

На лист Жовківської ОТГ (вх. ГУ ДПС у Львівській області № 14915/5 від 15.06.2023) щодо оренди гр. ОСОБА_1 земельної ділянки кадастровий номер :03:000:0091 площею 0,5 га, ГУ ДПС у Львівській області надало відповідь від 11.07.2023 № 7755/5/13-01-24-12, що гр. ОСОБА_1 не повідомляв орган ДПС за місцезнаходженням земельної ділянки про укладення договору оренди, а також органами самоврядування не надавалась інформація відповідно до ст.288 ПК України про укладення даного договору оренди земельної ділянки. У зв`язку із наданою інформацією, гр. ОСОБА_1 проведено нарахування орендної плати за землю за 2021 рік в розмірі 78 655,12 грн, за 2022 рік в розмірі 86 520,64 грн та за 2023 рік в розмірі 99 498,73 грн.

Позивач 20.02.2024 отримав від ГУ ДПС у Львівській області податкове повідомлення-рішення № 1-1323-UA0059055 від 03.07.2023, яким визначено суму податкового зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб на підставі Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року у розмірі 264 674, 49 грн, що підтверджується листом ГУ ДПС у Львівській області від 26.03.2024 № 8807/6/13-01-24-12 та матеріалами справи.

На вказане податкове повідомлення-рішення 21.03.2024 була подана скарга, яку 14.05.2024 ДПС України задовольнила частково, скасувала податкове повідомлення-рішення № 1-1323-UA0059055 від 03.07.2023 в частині нарахованого податку за 2023 рік у сумі 31 894,11 грн, в іншій частині залишила без змін.

Червоноградський відділ податків і зборів ГУ ДПС у Львівській області 20.06.2024 направив лист про перерахунок № 7742/5/13-01-24-12, і повідомив позивача про сформоване нове податкове повідомлення-рішення № 2-1323-UA0035967 від 20.06.2024 на суму 232 780,37 грн, яке є предметом оскарження.

Не погоджуючись із такими діями і рішенням відповідача, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (ПК України).

Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України (ЗК України) використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У підпункті 14.1.147 пункту 14.1 ст. 14 ПК України закріплено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пп.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України орендна плата для цілей розділу XII цього Кодексу - обов`язковий платіж за користування земельною ділянкою державної або комунальної власності на умовах оренди.

За правилами п.269.1 ст.269 ПК України платниками плати за землю є платники земельного податку та платники орендної плати, а згідно з пп.269.1.2 п.269.1 ст.269 ПК України платниками орендної плати є землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.

Також, у підпункті 14.1.73 пункту 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які користуються земельними ділянками державної та комунальної власності: на праві постійного користування; на умовах оренди.

Підпунктом 270.1.2 п. 270.1 ст. 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування орендною платою є, зокрема, земельні ділянки державної та комунальної власності, надані в користування на умовах оренди.

Відповідно до п.288.1 ст.288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

В той же час, згідно із п.287.1 ст.287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як встановлено судом першої інстанції, ще до моменту укладення Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року, позивач володів на праві власності майновим комплексом АЗС по автодорозі Львів Рава-Руська, 38 км село Глинськ Львівського (кол. Жовківського) району Львівської області, що розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:000:0091, площею 0.5 га. Саме за користування цією земельною ділянкою позивача було визначене зобов`язання по орендній платі за землю.

Стаття 20 Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06.10.1998 у редакції до 01.01.2013 містила положення, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Аргументи апелянта щодо виникнення права оренди зводяться до того, що пунктом 38 Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року передбачено, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Проте, Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» № 1878-VI від 01.01.2013 із Закону України «Про оренду землі» № 161-XIV від 06.10.1998 були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі. Таким чином, після 01.01.2013 державній реєстрації підлягав не договір оренди землі, а право оренди за таким договором.

З наведеного випливає, що положення пункту 38 Договору оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року не змінюють дату набрання чинності та дію вказаного договору, а вказаний договір є укладеним 30.01.2013.

Незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право оренди земельної ділянки, виходячи із положень п.288.1 ст.288 ПК України та принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, обов`язок зі сплати орендної плати за землю виник у ОСОБА_1 з дати укладення договору оренди.

Згідно з п. 287.10 ст. 287 ПК України податкове зобов`язання з плати за землю може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу, тобто не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом.

Апеляційний суд зазначає, що відповідач дізнався про Договір оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року з листа Жовківської ОТГ (вх. ГУ ДПС у Львівській області № 14915/5 від 15.06.2023), а тому визначив суму податкового зобов`язання за період 2021-2023 років, що не суперечить пункту 287.10 статті 287 ПК України.

Щодо доводів апелянта про неможливість здійснення ГУ ДПС у Львівській області нарахування та стягнення орендної плати за період з 01.01.2021 по 25.04.2023, оскільки таке право має виключно орендодавець, а саме його правонаступник Жовківська міська рада, колегія суддів зазначає наступне.

Аналіз пп.14.1.136 п.14.1 ст.14, пп.14.1.147 п.14.1 ст.14, ст.269, пп.270.1.2 п.270.1 ст.270, п.288.1 ст.288 ПК України дає підстави стверджувати, що орендна плата за землю є формою плати за землю та входить до складу податку на майно. Відповідно до пп.10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України податок на майно відноситься до місцевих податків. Отже, зобов`язання позивача сплачувати орендну плату за землю є податковим зобов`язанням.

Відповідно до пп.41.1.1 п.41.1 ст.41 ПК України контролюючими органами є податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.

Центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику є Державна податкова служба України та її територіальні органи (пункти 1 та 7 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227).

Відповідно до ст. 19-1 ПК України контролюючі органи здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків, забезпечують визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов`язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, звертаються до суду у випадках, передбачених законом.

Контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо нарахування та сплати податкових зобов`язань (підпункт 20.1.36 пункту 20.1 статті 20 ПК України).

Отже, у податкових правовідносинах, що склалися, саме ГУ ДПС у Львівській області уповноважене нараховувати та стягувати орендну плату, водночас правом стягнення заборгованості за Договором оренди земельної ділянки від 30 січня 2013 року наділений дійсно виключно орендодавець.

Суд зауважує, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем вказані вимоги щодо доказування правомірності свого рішення виконано.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи оскаржуване рішення відповідача на відповідність критеріям, визначеним частиною 2 статті 2 КАС України, колегія суддів вказує, що таке прийняте відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та неупереджено, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі № 380/15625/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар