Справа № 520/31028/24
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

02 вересня 2025 року № 520/31028/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мельникова Р.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 щодо не передачі рапорту від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу» та матеріалів відносно такого рапорта до командира Військової частини НОМЕР_4 для розгляду відповідно до законодавства, яке діяло яке діяло станом на останній день можливого прийняття рішення (08.04.2024);

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 передати рапорт від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу» та матеріали відносно такого рапорту до командира Військової частини НОМЕР_4 для розгляду відповідно до законодавства, яке діяло яке діяло станом на останній день можливого прийняття рішення (08.04.2024).

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що на його рапорт від 23.02.2024 до командира військової частини НОМЕР_2 , стосовно звільнення з військової служби на підставі абзацу 4 підпункту "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військову службу і військовий обов`язок", через такі сімейні обставини або інші поважні причини: у зв`язку з наявністю дружини, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, відповідачем не прийнято жодного рішення, чим порушено права позивача.

Ухвалою суду від 18.11.2024 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження у справі.

Представником відповідача подано до суду відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, та зазначає, що позивач не подавав у належний спосіб рапорт до відповідача, відтак підстав для задоволення позовних відповідач не вбачає.

Відповідно до ч.5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Позивач, виявивши своє небажання продовжувати проходити військову службу направив командиру військової частини НОМЕР_2 рапорт від 23.02.2024 про звільнення з військової служби на підстави абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII.

Щодо результатів розгляду рапорту, на адвокатські запити представника позивача, керівництвом військової частини НОМЕР_2 відповіді не надано.

Як вбачається з доводів відповідача за змістом відзиву, рапорт по суті заявленого в ньому клопотання, не розглянутий.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною позивач звернувся до суду з позовом.

Суд розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог виходив з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних суд, при вирішенні даної справи, керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби, врегульовано нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-XII, а також нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 6 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII передбачено види військової служби, серед яких військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Указом Президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 за № 2102-ІХ, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та Указом Президента України від 06.05.2024 за № 271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в України", затвердженого Законом України від № 3684-IX від 08.05.2024, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Тобто, введений воєнний стан триває станом і на сьогодні.

Суд зазначає, що звільнення військовослужбовців з військової служби регламентовано статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-XII.

Так, відповідно до абз. 4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а саме, на час подання у лютому 2024 року спірного рапорту про звільнення) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: наявність дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю та/або одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи.

Згідно з статтею 14 Закону України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Позивач, виявивши своє небажання продовжувати проходити військову службу направив командиру військової частини НОМЕР_2 рапорт від 23.02.2024 про звільнення з військової служби на підстави абз.4 пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII.

Як вбачається зі змісту рапорту, його завізовано командиром взводу, командиром військової частини НОМЕР_2 та зазначено висновок тво помічника командира з правової роботи, щодо наявності права ОСОБА_1 на звільнення.

Суд зазначає, що відповідно до опису додатків, позивач разом з рапортом надав відповідачу копію свідоцтва про шлюб; копію паспорта дружини; копію картки платника податків ОСОБА_2 , копію довідки до акту огляду МСЕК на ім. Польова ОСОБА_3 ; копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ..

Відповідно до пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена Наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170.

Згідно абз.13 п.14.10 Розділу ХІV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України №170 від 10.04.2009 (в редакції чинній на момент подання рапорту про звільнення) документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Відповідно до пункту 234 Положення №1153/2008 перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.

Згідно пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.

На підставі вищевикладеного, суд доходить до висновку про те, що звернення військовослужбовця з певним проханням оформлюється рапортом, який має бути адресований вищій посадовій особі та підлягає реєстрації в день надходження шляхом проставлення відмітки про його надходження в правому куті нижнього поля аркуша, що підтверджує факт одержання такого рапорту адресатом та в подальшому забезпечує здійснення контролю за його належним виконанням.

Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

З аналізу поданого позивачем рапорту, документ було розглянуто та завізовано, зокрема, начальником складу взводу матеріально-технічного забезпечення, командиром взводу, ТВО помічника командира з правової роботи та передано на розгляд командиру військової частини НОМЕР_2 .

Разом з тим, суд зазначає, що рапорт не містить підпису командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 , відтак, рапорт позивача не був належним чином розглянутий, що унеможливлює подальше подання рапорту до командира Військової частини НОМЕР_4 , як до особи уповноваженої на розгляд такого рапорту по суті.

За змістом статей 1 Законів України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", "Про оборону України" особливий період настає, зокрема, з дня введення в Державі воєнного стану.

Указом Президента України від 24.02.2022 в Україні з 24.02.2022 введено воєнний стан.

Суд зазначає, що спір виник щодо ненаправлення рапорту до командира Військової частини НОМЕР_4 , як до особи уповноваженої на розгляд такого рапорту по суті.

Відповідач у відзиві зазначає, що після візування ТВО помічником командира з правової роботи військової частини НОМЕР_2 , його рапорт, з доданими документами, були повернуті ОСОБА_1 для подальшої його реєстрації в стройовій частині військової частини НОМЕР_2 . Станом на 27.11.2024 року, до стройової частини НОМЕР_2 військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 не звертався та відповідно рапорт його не реєструвався і не розглядався по суті командиром військової частини НОМЕР_2 .

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано до суду доказів повернення рапорту та долучених до нього документів ОСОБА_1 , відтак посилання відповідача на неподання повторно відповідного рапорту позивачем командуванню в/ч НОМЕР_2 є необґрунтованим.

Також, матеріали справи не містять доказів належного розгляду рапорту позивача командиром військової частини НОМЕР_2 .

Обґрунтованих доводів про інші причини неподання рапорту по команді відповідачем командиру військової частини НОМЕР_5 відповідачем також не надано та судом не встановлено.

Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у нерозгляді рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Стосовно питання про те, яка редакція статті 26 Закону №2232-ХІІ підлягає застосуванню під час розгляду рапорту позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Цій конституційній нормі надано офіційне тлумачення рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99.

За наведеними у вищевказаному Рішенні Конституційного Суду України юридичними позиціями в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Тобто, якщо публічно-правові відносини тривали станом на момент запровадження законодавцем іншого (нового) правового регулювання цих відносин і вони не припинились, або виникли після змін у законодавстві, то суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей діяти або приймати рішення з урахуванням попереднього нормативно- правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

Такий підхід у вирішенні питання щодо застосування принципу дії законів у часі продемонстровано Верховним Судом й у постановах від 09.09.2020 у справі № 826/10971/16, від 31.03.2021 у справі № 803/1541/16, від 24.01.2023 у справах № 640/14816/20 та № 600/5806/21-а відповідно.

Відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_2 яка полягає у нерозгляді рапорту від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби; та зобов`язання Військової частини НОМЕР_2 розглянути рапорт від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Щодо позовних вимог в частині про зобов`язання відповідача здійснити направлення рапорту для подальшого розгляду рапорту до командування військової частини НОМЕР_4 , суд зазначає, що оскільки рапорт позивача не було належним чином розглянуто командиром військової частини НОМЕР_2 , наразі відсутні підстави для передання такого рапорту до військової частини НОМЕР_4 , відтак така позовна вимога є передчасною і не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 257-262, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 яка полягає у нерозгляді рапорту від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 розглянути рапорт від 23 лютого 2024 року ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Мельников Р.В.