Справа № 520/19011/25
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2025 р. № 520/19011/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 17 від 17.01.2025 щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 03.02.1985 по 16.02.1986, з 17.02.1986 по 16.04.1988 та здійснення підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 30.04.1998;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області зарахувати періоди роботи з 03.02.1985 по 16.02.1986, з 17.02.1986 по 16.04.1988 та здійснення підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 30.04.1998 до страхового стажу ОСОБА_1 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком від 10.01.2025.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Головним управлінням Пенсійного фонду в Херсонській області прийнято протиправне рішення № 17 від 17.01.2025 щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 03.02.1985 по 16.02.1986, з 17.02.1986 по 16.04.1988 та здійснення підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 30.04.1998, та, відповідно, відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - не менше 15 років. Позивач вважає свої права порушеними, тому звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою від 21.07.2025 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів. Витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області заяву разом із усіма доданими до неї матеріалами, на підставі якої було прийнято оскаржуване рішення. Витребувані документи зобов`язано надати до суду протягом п`ятнадцяти календарних днів з моменту отримання даної ухвали суду.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження доставлена представнику позивача та відповідачу до їх електронних кабінетів через систему "Електронний суд", що підтверджується довідками про доставку електронних листів.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що 10.01.2025, ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заява від 10.01.2025 розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області. За результатами розгляду заяви відповідачем прийнято рішення №17 від 17 січня 2025 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - не менше 15 років. За наданими документами та відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж особи становить 11 років 02 місяці 07 днів. Відповідач вважає оскаржуване рішення правомірним та просить відмовити в задоволенні позову.

Позивач подала до суду відповідь на відзив, згідно якого підтримала свою позицію, викладену в позовній заяві, просила позов задовольнити.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до частини 3 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив. Подання відповіді на відзив у даній категорії справ Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Оскільки в період з 04.08.2025 по 18.08.2025 включно суддя перебував у щорічній відпустці, розгляд справи здійснюється з урахуванням днів відпустки.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

Позивач 10.01.2025 звернулася до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком.

За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області було розглянуто заяву позивача про призначення пенсії за віком та прийнято рішення № 17 від 17.01.2025 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу - не менше 15 років. (а.с. 17-19)

У рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 11 років 02 місяці 07 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. До страхового стажу позивача згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 22.10.1976 не зараховано наступні періоди роботи:

- за записами № 12 - № 13 з 03.02.1985 по 16.02.1986, оскільки у графі 3 розділу Відомості про роботу не зазначено повне найменування підприємства при прийнятті на роботу, тим самим порушено вимоги пп. 2.13 п. "в" розділу 2 Інструкції № 162;

- за записами №14 - №16 з 17.02.1986 по 16.04.1988, оскільки у графі 3 розділу "Відомості про роботу" не зазначено повне найменування підприємства при прийнятті на роботу та у графі 4 розділу "На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер)" наявне необумовлене виправлення дати в підставі прийняття, чим суттєво порушено вимоги пп 2.13 п. в розділу 2 та п. 2.26 Інструкції № 162.

Позивач, не погодившись із вищевказаним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 17 від 17.01.2025, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі за текстом - Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Частина 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

У частині 1 статті 8 вказаного Закону зазначено, зокрема, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Згідно частини першої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків (пункт а частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Як встановлено судом, оскаржуваним у межах даної справи рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області № 17 від 17.01.2025 відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу заявника. (а.с. 15)

В оскаржуваному рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 11 років 02 місяці 07 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. До страхового стажу позивача згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 22.10.1976 не зараховано наступні періоди роботи:

- за записами № 12 - № 13 з 03.02.1985 по 16.02.1986, оскільки у графі 3 розділу Відомості про роботу не зазначено повне найменування підприємства при прийнятті на роботу, тим самим порушено вимоги пп. 2.13 п. "в" розділу 2 Інструкції № 162;

- за записами №14 - №16 з 17.02.1986 по 16.04.1988, оскільки у графі 3 розділу "Відомості про роботу" не зазначено повне найменування підприємства при прийнятті на роботу та у графі 4 розділу "На підставі чого внесено запис (документ, його дата та номер)" наявне необумовлене виправлення дати в підставі прийняття, чим суттєво порушено вимоги пп 2.13 п. в розділу 2 та п. 2.26 Інструкції № 162.

Незарахування до страхового стажу позивача зазначених періодів роботи підтверджується також наявною в матеріалах справи формою РС-право. (а.с. 20)

Згідно трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 22.10.1976 судом встановлено наявність записів про роботу позивача в періоди з 03.02.1985 по 16.02.1986 (записи № 12 та № 13 трудової книжки) та з 17.02.1986 по 16.04.1988 (записи № 14 та № 16 трудової книжки). Зазначені записи містять відомості щодо дат прийняття позивача на роботу та звільнення, номери та дати наказів про прийняття позивача на роботу та звільнення, відповідні записи скріплені печаткою підприємства.

Відповідно до ст. 62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-XII (далі за текстом - Закон № 1788), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 637 від 12.08.1993 (далі за текстом - Постанова №637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відмовляючи позивачу у врахуванні спірних періодів роботи до страхового стажу позивача, а саме з 03.02.1985 по 16.02.1986 та з 17.02.1986 по 16.04.1988, відповідач виходив з того, що в трудовій книжці не зазначено повне найменування підприємства при прийнятті позивача на роботу. Також, щодо періоду з 17.02.1986 по 16.04.1988 відповідач зазначив про наявність виправлення дати в підставі прийняття.

Суд звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а.

Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27.04.1993 № 301 (далі Постанова № 301) закріплено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Суд зазначає, що позивач не має нести тягар відповідальності чи зазнавати негативних наслідків через порушення порядку/інструкції заповнення трудової книжки, не засвідчені належним чином виправлення або за не зазначення повної назви підприємства. Такі недоліки при заповненні трудової книжки не можуть бути самостійною підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи згідно із записами у трудовій книжці, які в решті виконані у відповідності до вимог Інструкції.

Верховний Суд у своїх постановах від 28.02.2018 року у справі № 428/7863/17, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 року у справі № 423/1881/17, від 29.03.2019 року у справі № 548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Разом з тим, записи у трудовій книжці позивачки не містять суттєвих протиріч, з яких би було неможливим встановити періоди роботи позивача, та такі записи підтверджують факт роботи позивача в спірні періоди, а саме з 03.02.1985 по 16.02.1986 та з 17.02.1986 по 16.04.1988.

Суд зазначає, що законодавець чітко визначив, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наявність же відповідних записів у трудовій книжці про стаж роботи є підтвердженням страхового стажу.

Інших підстав для неврахування пенсійним органом періодів роботи позивача з 03.02.1985 по 16.02.1986 та з 17.02.1986 по 16.04.1988 відповідачем не зазначено. При цьому, пенсійний орган не позбавлений можливості зробити запит щодо отримання інформації щодо періодів роботи позивача в спірних підприємствах або надати позивачу можливість надати уточнюючі довідки для підтвердження спірного страхового стажу.

Отже, відповідач протиправно відмовив позивачу в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 03.02.1985 по 16.02.1986 та з 17.02.1986 по 16.04.1988 згідно трудової книжки позивача НОМЕР_1 від 25.10.1976.

Також, позивач зазначає, що при розгляді заяви позивача про призначення пенсії та при прийнятті оскаржуваного в даній справі рішення відповідач протиправно не зарахував до його страхового стажу період здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 30.04.1998.

Суд зазначає, що зміст оскаржуваного рішення про відмову в призначенні пенсії не містить будь-яких відомостей щодо підстав незарахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу позивача. Незарахування вказаного періоду підтверджується формою РС-право, наявною в матеріалах справи.

Жодних доводів щодо підстав для незарахування періоду здійснення позивачем підприємницької діяльності з 01.01.1998 по 30.04.1998 ГУ ПФУ в Херсонській області або відомостей щодо документів, які позивачу необхідно надати для зарахування зазначеного періоду, не зазначено. Пенсійним органом не досліджено обставин щодо сплати страхових внесків за спірний період.

За викладених обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 17 від 17.01.2025 та про необхідність його скасування.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Суд зазначає, що відповідно до пунктів 2, 4, 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами частини третьої-четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм вбачається, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, судом враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що з урахуванням обставин цієї справи, оскільки відповідачем не здійснено належну перевірку страхового стажу позивача та, відповідно, не вирішено питання щодо зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу позивача, належним способом захисту в спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 10.01.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (вул. Валентини Крицак, буд. 6, м. Херсон, 73028, ) про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області від 17.01.2025 № 17 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.01.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області суму сплаченого судового збору в розмірі 484,48 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 48 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Дмитро ВОЛОШИН