Справа № 300/3670/25
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" вересня 2025 р. справа № 300/3670/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій,
ОСОБА_2 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» (далі ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)», відповідач), в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 18 947,58 грн;
стягнути з Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 18 947,58 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 в період з 07.12.2010 по 31.03.2024 проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України. Водночас, у день звільнення ОСОБА_1 зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України їй не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування, вартість якого становить 18 947,58 грн. Таку бездіяльність відповідача позивач вважає протиправною.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 даний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу надано строк для усунення недоліків.
У зв`язку із усуненням недоліків позовної заяви, ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
02.07.2025 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладеними запереченнями проти позову. У відзиві представником відповідача позов не визнано, зазначено про його безпідставність, а також, з посиланням на Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578, вказано, що компенсації за неотримане речове майно особистого користування, вартість якого становить 18 947,58 грн, не здійснена у зв`язку із відсутністю фінансування. При цьому, відповідачем підтверджено свої зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 нарахованої грошової компенсації в порядку черговості при отриманні відповідних бюджетних надходжень (а.с. 34-40).
Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, зазначає наступне.
ОСОБА_2 в період з 07.12.2010 по 31.03.2024 проходила службу в Державній кримінально-виконавчій службі України, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 17.11.2009 (а.с. 14-16).
Згідно наказу начальника ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» від 26.03.2024 №42 о/с ОСОБА_1 звільнена служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з 31.03.2024 (а.с. 41). Вказаним наказом відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку зобов`язано здійснити відповідні виплати та утримання.
У день звільнення їй не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно особистого користування, у зв`язку із чим вона звернулась з відповідною заявою до відповідача щодо її виплати.
Листом відповідача від 09.05.2025 №7/1/1-2881 відповідачем повідомлено ОСОБА_1 , що за період несення служби відповідно до наказу №578 «Про порядок забезпеченням речовим майном персоналу» від 14.08.2013 ОСОБА_2 в 2011 році частково отримала формений одяг згідно норми належності. В зв`язку з тим, що останнє поступлення форменого одягу відбулося в листопаді 2021 року і по сьогоднішній день більше поступлень речового майна на склад установи не було, тому сформована довідка №2 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування (наказ №578 п. 27 та п. 60 «Про порядок забезпеченням речовим майном персоналу»). На день звільнення 26.03.2024 сума нарахування коштів за неотримане речове майно складає 18 947,58 грн. Копії документів про нарахування коштів ОСОБА_1 були направлені до відділу ресурсного забезпечення у Західному регіоні м. Львів. Надалі, щомісячно установою виконання покарань надається інформація про потребу в коштах для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування до відділу ресурсного забезпечення у Західному регіоні м. Львів. Проте, на даний час в установі відсутні кошторисні призначення для даної виплати (а.с. 17).
Вважаючи, що відповідач вчинив протиправну бездіяльність, позивача звернулася із даним позовом до суду.
Надаючи оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV (далі Закон №2713-IV).
Відповідно до статті 23 Закону №2713-IV держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною 1 статті 24 Закону №2713-IV, фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законом.
Механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами визначає Порядок про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 №578 (далі Порядок №578).
Згідно з пунктами 2, 3 Порядку №578, речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань. Речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Відповідно до п. 27 Порядку №578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Згідно з п. 23 Порядку №578, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», державної установи «Центр пробації» відповідно до їх закупівельної вартості.
Відповідно до п. 60 Порядку №578, для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Відповідно до п. 22 Порядку №578, особам рядового і начальницького складу (крім курсантів) після перших трьох років служби за їх бажанням та рішенням керівника органу чи установи, підприємства дозволяється за умови наявності в їх користуванні придатних до використання предметів раніше виданого речового майна особистого користування замість одних предметів, передбачених нормами забезпечення, отримувати інші, вартість яких не перевищує вартості предметів, що замінюються, або отримувати за них грошову компенсацію.
За наведеного правового регулювання, для осіб які проходять службу в органах ДКВС, грошова компенсація за належні до отримання предмети речового майна особистого користування виплачується у разі наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі, що передбачено пунктом 22 Порядку №578, однак для осіб, які звільняються зі служби, таких обмежень та застережень не визначено Порядком №578. Тому, у разі звільнення службовця зі служби у ДКВС у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання ним відповідної заяви за місцем служби.
З матеріалів справи вбачається, що грошову компенсацію вартості за недоотримане речове майно позивачу при звільненні виплачено не було.
При цьому, після звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації, їй підтверджено про факт формування довідки №2 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна особистого користування (наказ №578 п. 27 та п. 60 «Про порядок забезпеченням речовим майном персоналу»). При цьому, відповідачем підтверджено, що сума нарахування коштів за неотримане речове майно складає 18 947,58 грн.
Окрім того, суд зауважує, що відповідачем не заперечується обов`язок щодо відшкодування у грошовій формі за належні до видачі предмети речового майна, оскільки у своєму листі від 09.05.2025 №7/1/1-2881 відповідач зазначає, що така компенсація буде виплачена за умови надходження відповідного фінансування (а.с. 17).
Більше того, у відзиві на позовну заяву відповідач також визнав свій обов`язок щодо виплати цієї суми коштів, яка на сьогодні не виплачена у зв`язку із відсутністю відповідного фінансування.
Таким чином, відповідачем не забезпечено позивачу реалізацію його прав, гарантованих Законом №2713-IV та Порядком №578.
При цьому, суд відхиляє посилання представника відповідача на відсутність відповідного фінансування, що й призвело до невиплати спірної компенсації за неотримане речове майно особистого користування.
Так, як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Кечко проти України», «Сук проти України»).
Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні працівника чи службовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007).
У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за нею зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна у розмірі 18 947,58 грн, є протиправною.
Вказана правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 23.08.2019 по справі №2040/7697/18 та від 30.07.2020 по справі №820/5767/17.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).
Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання. Водночас, позивач довела протиправність бездіяльності відповідача, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.
Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору згідно вимог Закону України «Про судовий збір», судові витрати щодо судового збору відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України,
ВИРІШИВ:
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)» щодо невиплати ОСОБА_3 грошової компенсації за неотримане речове майно особистого користування у розмірі 18 947,58 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.