Справа № 240/24928/23
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Житомир справа №240/24928/23

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Черняхович І.Е., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у зв`язку із звільненням з військової служби, обчисливши її розмір за 13 років служби, з урахуванням періодів проходження військової служби, які обраховуються в пільговому обчисленні.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2023 №151 він був звільнений з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". Вказав, що станом на дату звільнення мав вислугу на військовій службі в розмір 13 років 01 місяць 16 днів, з них: 11 років 11 місяців 18 днів - календарна вислуга; 01 рік 01 місяць 28 днів - пільгова вислуга. У зв`язку із цим позивач вважає, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Однак відповідач вказану допомогу йому не виплатив, а тому позивач звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою суду провадження в адміністративній справі №240/24928/23 за позовом ОСОБА_1 було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на позовну заяву. в якому заперечувала проти заявлених позовних вимог. Аргументуючи свою позицію військова частина НОМЕР_1 зазначила, що виключення позивача зі списків особового складу та з усіх видів забезпечення було проведено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2023 №151. Водночас, заявлені в даному позові вимоги стосуються виплат при звільненні військової служби, а сам наказ командира від 17.07.2023 №151 позивачем не оспорюється. Крім того військова частина НОМЕР_1 зазначила, що здійснення виплат під час виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу було здійснено командуванням з дотриманням вимог п. 1.7, 1.8 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (в редакції наказу Міністерства оборони України від 22.04.2021 №104). При цьому, згідно з роз`ясненнями Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України у разі звільнення з військової служби власним бажанням, через сімейні обставини грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий військовослужбовців і членів їх сімей", виплачується лише в мирний час. Враховуючи вказане, військова частина НОМЕР_1 просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень ст.ст. 257, 262 КАС України суд розглядає дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходи військову службу на посаді начальника відділення підготовки військової частини НОМЕР_1 .

На підставі наказу Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 13.06.2023 №266 (по особовому складу) ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу - у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2023 №151 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 17 липня 2023 року був виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Станом на дату виключення зі списків особового складу вислуга ОСОБА_1 на військовій службі становила 13 років 01 місяць 16 днів, з них: календарна вислуга - 11 років 11 місяців 18 днів; пільгова - 01 рік 01 місяць 28 днів.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 не була виплачена одноразова грошова допомога, передбачена ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий військовослужбовців і членів їх сімей".

При цьому, зі змісту витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2023 №151 вбачається та підтверджується доводами, вказаними у відзиві на позовну заяву, що підставою для невиплати позивачу зазначеної одноразової грошової допомоги при звільненні було те, що виплата такої допомоги здійснюється лише в мирний час, а позивач звільнявся зі служби в період дії воєнного стану.

Вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Частинами 1-4 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-XII) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частиною 2 статті 15 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (абзац 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII).

Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується. Одноразова грошова допомога також не виплачується військовослужбовцям, звільненим з військової служби на підставах, визначених пунктами 2-4 частини другої статті 36 (крім випадків звільнення у зв`язку з виявленням однієї з підстав, зазначених у пунктах 1 і 9 частини другої статті 31) Закону України "Про розвідку" (абзац 3 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII).

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання (абзац 4 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII).

Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України (абзац 7 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII).

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби мають:

- військовослужбовці, які звільняються зі служби за станом здоров`я (незалежно від розміру наявної у них вислуги років на військовій службі);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби за віком (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку" (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше).

Натомість, право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби мають:

- військовослужбовці, які звільняються зі служби за власним бажанням (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше);

- військовослужбовці, які звільняються зі служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України (за умови наявності вислуги на військовій службі в розмірі 10 років і більше).

Матеріалами справи підтверджується, що на підставі наказу Командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " від 13.06.2023 №266 (по особовому складу) ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у запас за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Правовими нормами статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" розмежовано підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, у мирний час, під час дії особливого періоду, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.

Підпункт "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) передбачав, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), як виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Таким чином, підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби було звільнення під час мобілізації та дії воєнного стану через сімейні обставини, а саме у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років. При цьому, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.07.2023 №151 (по стройовій частині) станом на дату звільнення вислуга позивача на військовій службі становила 13 років 01 місяць 16 днів, з них: календарна вислуга - 11 років 11 місяців 18 днів; пільгова - 01 рік 01 місяць 28 днів.

Таким чином, підстава звільнення ОСОБА_1 з військової служби та розмір наявної у нього вислуги років свідчить про те, що на нього поширюється дія абзацу 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII, відповідно до якої військовослужбовцям при звільненні з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Однак, військова частина НОМЕР_1 вказану одноразову грошову допомогу позивачу не виплатила, обґрунтовуючи це тим, що виплата такої допомоги здійснюється лише в мирний час. Натомість позивач звільнився зі служби за сімейними обставинами у період воєнного стану, а тому не набув права на вказану виплату.

Надаючи оцінку вказаним доводам відповідача, суд враховує наступне.

Зміст статті 15 Закону №2011-XII свідчить, що абзац 3 частини 2 статті 15 вказаної правової норми викладений шляхом застосування способу негативного правового регулювання, оскільки в ньому законодавець чітко передбачив категорії осіб, яким одноразова грошова допомога не виплачується ні за яких умов. Особи, звільнені з військової служби через сімейні обставини, до таких категорій не входять.

У той час, в абзацах 1 та 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ застосовано спосіб позитивного правового регулювання спірних правовідносин, оскільки ними передбачений перелік осіб, яким одноразова грошова допомога виплачується залежно від підстав їх звільнення, із розмежуванням, в залежності від таких підстав, розміру одноразової грошової допомоги.

Випадки звільнення через сімейні обставини присутні як в абзаці 1, так і в абзаці 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ.

Разом з тим, абзац 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ визначає більш широке коло звільнених через сімейні обставини військовослужбовців, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, - через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, прямої законодавчої заборони для виплати одноразової грошової допомоги звільненим через сімейні обставини під час дії особливого періоду, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану військовослужбовцям абзац 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ не містить.

Проте, якщо звільнення військовослужбовців відбулося через сімейні обставини, відмінні від обставин, прямо передбачених абзацом 1 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ, такі військовослужбовці вправі розраховувати на отримання одноразової грошової допомоги тільки в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому те, що абзац 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ містить відсилання до визначення Кабінетом Міністрів України переліку сімейних обставин або інших поважних причин, не нівелює право військовослужбовця, звільненого через сімейні обставини, які напряму визначені законом, на отримання одноразової грошової допомоги.

Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян із служби осіб рядового і начальницького складу затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413 (далі - Перелік №413). Однак, вказаний Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення з військової служби не містять обмежень щодо застосування у мирний час, під час дії особливого періоду, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану.

Також слід зауважити, що норми статті 26 Закону №2232-ХІІ щодо підстав звільнення під час дії особливого періоду, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану зазнавали неодноразових змін.

Зокрема, пункт 3 частини 5 статті 26 Закону №2232-ХІІ був доповнений підпунктом «г» в квітні 2022 року на підставі Закону України від 01.04.2022 року №2169-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо звільнення від військової служби деяких категорій громадян». До цього часу такої підстави як звільнення через сімейні обставини або з інших поважних причин під час проведення мобілізації та воєнного стану Закон №2232-ХІІ не передбачав.

Тобто норми частини 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ, якими врегульовано право на отримання одноразової грошової допомоги звільненим з військової служби військовослужбовцям, були законодавчо сформовані раніше внесення змін до статті 26 Закону №2232-ХІІ, які додатково передбачили підстави звільнення за сімейними обставинами під час проведення мобілізації та воєнного стану.

Внаслідок цього виникли неузгодженості, що не усунуті на законодавчому рівні, між зазначеними правовими нормами, а тому певні неузгодженості в нормах Закону №2232-ХІІ та Закону №2011-ХІІ не можуть бути підставою для відмови позивачу у виплаті належної йому одноразової грошової допомоги.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що буквальне та системне тлумачення наведених законодавчих норм свідчить про те, що законодавець не мав наміру свідомо обмежити в період проведення мобілізації та воєнного стану право на виплату одноразової грошової допомоги особам, звільненим з військової служби через сімейні обставини, які прямо передбачені положеннями статті 26 Закону №2232-ХІІ.

Виходячи з обставин справи та відповідних норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини, суд вважає, що позивач мав законне сподівання на виплату йому передбаченої абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII одноразової грошової допомоги у зв`язку з тривалою (понад десять років) військовою службою. Відтак, відповідач безпідставно позбавив позивача права на виплату одноразової грошової допомоги вказаної одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Більш того, статтею 15 Закону №2011-ХІІ чітко передбачені випадки, коли одноразова грошова допомога, встановлена цим пунктом, не виплачується військовослужбовцям у разі їх звільнення з військової служби. Відповідність позивача таким випадкам під час розгляду справи встановлено не було.

З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 має право на отримання грошової допомоги при звільненні з військової служби, оскільки таке право прямо передбачено абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону №2011-XII і він відповідає визначеним в цій правовій нормі умовам, за яких особа набуває відповідне право: звільнений зі служби через сімейні обставини, а саме у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років, та мав на дату звільнення вислугу понад 10 років. Відтак, військова частина НОМЕР_1 допустила протиправну бездіяльність не виплативши позивачу одноразову грошової допомоги при його звільненні з військової служби.

Застосовуючи механізм захисту права позивача, порушеного суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену абзац 2 частини 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача обчислити позивачу розмір спірної допомоги за 13 років служби, з урахуванням при цьому періодів проходження військової служби, які обраховуються в пільговому обчисленні, суд зазначає, що заявленій в цій частині позовні вимоги є передчасними, оскільки в межах спірних правовідносин відповідач заперечував наявність у позивача загалом права на отримання вказаної допомоги. Питання розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, на яку позивач має право, військовою частиною НОМЕР_1 не розглядалось.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Із наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Тобто, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі №800/134/15 та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №820/3327/16.

Таким чином, вимога позивача про зобов`язання обчислити йому розмір одноразової допомоги за 13 років служби, з урахуванням при цьому періодів проходження військової служби, які обраховуються в пільговому обчисленні, є передчасною, адже спору в цій частині фактично не існує, право позивача на отримання одноразової допомоги в такому розмірі відповідачем на момент прийняття судом рішення по даній справі не порушене.

Задоволення позову в цій частині буде свідчити про вирішення спору, який ще відсутній, тобто на майбутнє, що в свою чергу суперечить засадам адміністративного судочинства та його принципам, оскільки нарахування та виплата пенсії на виконання рішення суду ще не відбулась. Таким чином, зазначені позовні вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню.

Відтак, суд, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" та в матеріалах справі відсутні докази на підтвердження понесення ним інших судових витрат по даній справі, підстави для вирішення питання про розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статями 2, 9, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку зі звільненням з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку зі звільненням з військової служби, передбачену абзац 2 частини 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.Е.Черняхович