Справа № 640/11653/21
Суддя: Караван Р.В.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Каравана Р.В., розглянув в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

26.04.2021 громадянин Республіки Ємен ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 83-21 від 22.03.2021 про відмову у визнанні Закарія Луай Закарія біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Державної міграційної служби № 83-21 від 22.03.2021 протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні до органу міграційної служби позивач повідомив, що побоюється переслідування за політичними мотивами. Відтак, оскаржуване рішення, на думку позивача, є незаконним та таким, що прийняте без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення для його прийняття, а саме не враховано актуальну ситуацію у країні походження позивача.

Відповідач з поданим позовом не погодився, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У поданому до суду відзиві зазначає, що строк дії Довідки позивача про звернення за захистом в Україні сплинув 11.11.2021.

За результатами перевірки за допомогою інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) встановлено, що 22.08.2021 позивач виїхав з території України, перетнувши державний кордон України через ПП «Львів» в напрямку Польщі.

Водночас, згідно з позицією УВКБ ООН щодо повернення в Україну за березень 2022 року, «за нинішніх обставин УВКБ ООН не вважає Україну «безпечною країною походження». Держави мають виключити Україну зі списків «безпечних країн походження». Останнє свідчить, що УВКБ ООН не розглядає можливим повернення осіб на територію України поки триває військова агресія російської федерації, що, у свою чергу, виключає примусове повернення заявника в Україну та передбачає наявність можливості звернення за захистом в іншій країні. А також, робить недоречним надання Україною міжнародного захисту іноземним громадянам та особам без громадянства у зв`язку з неможливістю надати їм ефективний захист, гарантувати збереження життя та здоров`я, свободу та відсутність негідного поводження тощо в умовах війни.

Таким чином, ДМС тривалий час не володіє інформацією про місце перебування позивача, а відсутність реалізації його права на продовження строку дії довідки про звернення за захистом свідчить про відсутність наміру набути міжнародний захист саме на території України.

Вказує, що під час прийняття оскаржуваного рішення встановлено, що заявник не піддавався переслідуванням у країні громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам, тому обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за цими ознаками в заявника відсутні.

Аналіз матеріалів особової справи № 2020 KYIV 0096 заявника у контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє стверджувати, що заявник не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та пункту 1 частини 1 статті 1 Закону.

Висновки, отримані за результатом аналізу справи, вказують на необґрунтованість тверджень заявника щодо його можливого переслідування у країні громадянської належності за конвенційними ознаками. Заявник не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів та не вказував на можливість таких переслідувань, про що свідчать матеріали справи, зміст анкети та протоколів співбесід.

Серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли служити підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.

Отже, зважаючи на все вищевикладене, територіальним органом ДМС у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, було доцільно рекомендовано ДМС прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.05.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення визначених в ній недоліків. В межах встановленого судом строку недоліки позовної заяви позивачем усунуто.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2021 відкрито спрощене провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення. Розгляд справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Суд, дослідивши матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення, а також ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази у справі

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянином Єменської Республіки, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сана, Єменської Республіки, за національністю араб, неодружений.

Як свідчать матеріали справи члени сім`ї позивача проживають на території Ємену.

13.02.2016 позивач виїхав з Ємену легально до Саудівської Аравії, де пробув чотири години в транзитній зоні аеропорту м. Біта.

Після чого вилетів до Йорданії, де пробув протягом шести годин в транзитній зоні аеропорту м. Амману і далі вилетів у напрямку м. Доха (Катар), де знаходився протягом десяти годин, після чого вирушив до Пекіну (Китай).

В аеропорту Пекіну (Китай) знаходився дві години, і далі вилетів до м. Нінгбо (Китай), куди прибув 15.02.2016 та протягом шести місяців до 18.07.2016 навчався на підготовчому факультеті політехнічного коледжу, де вивчав китайську мову.

Однак продовжити навчання не зміг і тому 20.07.2016 прибув до Шанхаю, де зупинився до 28.07.2016.

14.06.2016 отримавши запрошення на навчання до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» вилетів з Шанхаю (Китай) 28.07.2016 до Дубаї (ОАЕ), де знаходився протягом двох годин в транзитній зоні аеропорту, а звідти до Стамбулу (Туреччина), де пробув протягом 16 годин в транзитній зоні аеропорту, а звідти вже вилетів у напрямку м. Харків (Україна), куди прибув 30.07.2016.

Після прибуття до м. Харкова звернувся до Харківського національного університету радіоелектроніки щодо навчання у ВНЗ, після чого звернувся до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» для отримання відкріпного листа.

Протягом двох місяців навчався на підготовчому факультеті Харківського національного університету радіоелектроніки, звідки був відрахований через несплату за навчання.

11.10.2017 заявник був затриманий прикордонним нарядом відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на напрямку 284 прикордонного знаку в 3000 м. від лінії державного кордону, у складі групи осіб, які мали намір незаконно перетнути кордон України в Словаччину на ділянці ІНФОРМАЦІЯ_3 без документів.

13.10.2017 постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області в задоволені адміністративного позову ІНФОРМАЦІЯ_3 до громадянина Ємену про примусове видворення іноземця з України відмовлено.

З матеріалів особової справи відомо, що заявник вперше звернувся із заявою до Головного управління ДМС в Харківській області 23.11.2017. В заяві від 23.11.2017 (о/с 2017КН0059) заявник вказав, що навчався і жив в Ємені, користуючись своїми правами, такими, як свобода слова. Був учнем школи до лютого 2011 року в м.Сана, де брав участь в протестах проти уряду разом з іншими учнями, що стало причиною його виключення зі школи. Однак, закінчення протестів він зміг відновитися в школі, а пізніше вступив до інституту Еміратів, де був успішним студентом, але розпочалася війна. Крім цього заявник повідомив, що причиною війни стали: організовані екстреміські рухи. Екстреміська організація хуситів захопила державні установи і взяли владу в свої руки.

23.08.2018 ДМС за результатом розгляду заяви від 23.11.2017 прийнято рішення №137-18 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Не погоджуючись із прийнятим рішенням заявник використав своє право на його оскарження звернувшись з адміністративним позовом до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2019 залишено без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 у справі № 260/774/19, яким скасовано рішення ДМС «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 23.04.2018 № 137-18 та зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивача.

23.05.2019 ДМС за наслідками повторно розгляду заяви позивача з урахуванням висновків суду прийнято рішення № 201-19 «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 260/774/19 позовну заяву Закарія Луай Закарія до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23 травня 2019 року № 201-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2020 апеляційну скаргу ДМС задоволено. Скасовано рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі № 260/774/19, яким було скасовано рішення ДМС № 201-19 від 23.05.2019 «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та ухвалено постанову, якою в задоволенні позову позивача до ДМС про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Апеляційний суд зазначив про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження реальних побоювань позивача за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності так і відсутність доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Такі докази також не було надані до міграційного органу при розгляді заяви позивача.

19.04.2021 позивач засобами поштового зв`язку отримав повідомлення №67 від 07.04.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення було видано на підставі рішення Державної міграційної служби № 83-21 від 22.03.2021 яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає та враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач причинами звернення за захистом зазначив, що він не бажає повертатися до Республіки Ємен, через військовий конфлікт, який відбувається в Ємені між владою Ємену та угрупуваннями хуситів. Будь-яких інших причин, що унеможливлюють повернення позивача до Ємену в адміністративному позові не зазначено.

При цьому, ані під час звернення із заявою про отримання захисту, ані під час анкетування, ані під час співбесіди позивач не повідомляв про погрози йому та членам сім`ї, як і не зазначив про їх переховування.

В заяві від 14.09.2020 заявник зазначив, що повторно звертається за захистом, оскільки він відрікся від своєї релігії ісламу (він став нерелігійним). З його слів, він вважає себе прихильником «Деїзму», а саме вірить в людство релігій.

Під час співбесіди 07.12.2020 на питання: «Чому Ви вважаєте, що через відмову від ісламу у Вас можуть бути проблеми в разі повернення до Ємену?» відповів: «Тому, що в законодавстві Ємену зазначено, що людину, яка змінює релігію наказують смертною карою» але тут же пояснює, що коли хусити дізналися про те, що він не підтримує будь-яку релігію, то його відправили до Китаю. Таким чином свідчення заявника, щодо обставин виїзду та його відмови від релігії дуже суперечливі.

Важливо зазначити, що заявник під час першого звернення повідомив у своїй заяві про те, що приїхав до України з метою навчання, а не з метою отримати міжнародний захист, а вже під час звернення 14.09.2020 він зазначив, що не може повернутися в країну походження через відмову від ісламу.

Тобто, надана позивачем Закарія Луай Закарія, інформація про причини виїзду з країни проживання та підстави звернення за захистом є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Також, з матеріалів справи вбачається, що під час співбесід Закарія Луай Закарія зазначив, що легально прилетів до України, не мав жодних проблем з виїздом за межі країни громадянської належності, 14.06.2016 отримавши запрошення на навчання до Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» вилетів з Шанхаю (Китай) 28.07.2016 до Дубаї (ОАЕ), де знаходився протягом двох годин в транзитній зоні аеропорту, а звідти до Стамбулу (Туреччина), де пробув протягом 16 годин в транзитній зоні аеропорту, а звідти вже вилетів у напрямку м. Харків (Україна), куди прибув 30.07.2016.

Тобто, позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності.

Заявлена позивачем інформація стосовно країни походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї.

Твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує в країні походження особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування.

Як вбачається з матеріалів особової справи Закарія Луай Закарія прибув до України 30.07.2016, проте із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся вперше лише 23.11.2017 року, за наслідками затримання під час спроби нелегального перетину кордону.

В подальшому 14.09.2020 Закарія Луай Закарія вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за наслідками отримання першої відмови у отримання такого статусу.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Надана позивачем інформація при викладені причин неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення № 83-21 від 22.03.2021, відповідачем досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

В постанові від 28 листопада 2019 року по справі №420/133/19 Верховний Суд вказав, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.

За таких підстав, з огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

З матеріалів справи слідує, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Республіки Ємен жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали особової справи Закарія Луай Закарія та повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України № 83-21 від 22.03.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями частин 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 5 вказаної статті визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача задоволенню не підлягає.

Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Державна міграційна служба України, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ідентифікаційний код в .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ідентифікаційний код в .

Суддя Роман КАРАВАН

.