Справа № 580/7154/25
Суддя: Валентина ЯНКІВСЬКА
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року справа № 580/7154/25
м. Черкаси
Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Янківська В.П., розглянувши у письмовому провадженні в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Звенигородського відділу Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

24 червня 2025 року до Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Звенигородського Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, в якій просить:

1) визнати протиправним та скасувати повністю рішення Звенигородського відділу Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України, оформлене Висновком про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 від 23 квітня 2025 року;

2) зобов`язати Звенигородський відділ Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (заява №400050751 від 24.10.2024) про надання дозволу на імміграцію в Україну, з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що рішенням Звенигородського відділу ЦПМУ ДМС, оформленим Висновком про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну від 23 квітня 2025 року йому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію. Позивач із таким рішенням не погоджується та вказує, що воно є протиправним, необгрунтованим, таким, що прийняте з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права, без всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, а також таким, що прямо порушує його права та законні інтереси, зокрема право на повагу до сімейного життя, гарантоване міжнародними та національними правовими актами.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи в судове засідання).

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову. В обгрунтування своєї позиції представник відповідача зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача від 24.10.2024 № 400050751 про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем досліджено обставини справи, вчинено дії, визначені Порядком №198 та з`ясовано, що кожний з подружжя не володіє інформацією про дані іншого подружжя особистого характеру (дата та місце народження, місце проживання, освіта, місце роботи, фах, віросповідання, наявність близьких родичів, особливості побуту та уподобань) в обсязі, який абзацом другим пункту 8 Порядку проведення заходів є необхідним для того, щоб вважати тестування пройденим.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якому просить позов задовольнити повністю.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 24.10.2024 № 400050750 про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку із тим, що перебуває у шлюбі із громадянкою України понад два роки.

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 21.01.2022, виданим Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), позивач 21.01.2022 уклав шлюб із громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Звенигородського відділу Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України, оформленим у формі Висновку про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Грузії ОСОБА_1 від 23 квітня 2025 року, ОСОБА_1 , на підставі пунктів 2 та 6 статті 4-1, пунктів 4, 4-1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Вважаючи, що рішення Звенигородського відділу Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну є необґрунтованим, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним відносинам, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно положень статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

У відповідності з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до визначення термінів, що наведене в статті 1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» установлено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Підстави для надання дозволу на імміграцію визначені в статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до частини першої цієї статті, дозвіл на імміграцію надається іммігрантам, категорії яких визначені в частинах другій і третій цієї статті. У разі масового прибуття іммігрантів в Україну для державного регулювання процесу імміграції за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Кабінетом Міністрів України встановлюється квота імміграції у визначеному ним порядку.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Для отримання дозволу на імміграцію у порядку, встановленому статтею 9 України «Про імміграцію», подається заява про надання дозволу на імміграцію.

Заяву про надання дозволу на імміграцію та документи, визначені цією статтею, заявник подає особисто або через законного представника до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про імміграцію»).

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) оригінал (після пред`явлення повертається) та копія паспортного документа іноземця (паспортних документів - якщо іноземець має множинне громадянство) або документа, що посвідчує особу без громадянства;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються, для всіх категорій осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, оригінали (після пред`явлення повертаються) та копії документів, що засвідчують їхні сімейні (родинні) відносини з громадянином України, а також документів, що підтверджують факт перебування родичів іммігранта у громадянстві України; у разі імміграції одного з подружжя, якщо другий з подружжя є громадянином України, додатково подається письмова згода кожного з подружжя на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених у статті 4-1 цього Закону, яка надається чоловіком або дружиною особи, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, під час подання документів для отримання дозволу на імміграцію.

У наданих матеріалах особової справи позивача (доданих до відзиву на позовну заяву) наявна письмова згода позивача та його дружини на проходження співбесіди, письмових тестів щодо наявності/відсутності обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, а також проведення відео- або аудіозапису під час їх проходження. Також у вказаних згодах зазначено, що позивачу та його дружині відомо, що про час та місце проведення співбесіди та тестування їй буде повідомлено за номером телефону та адресою електронної пошти за три робочі дні до запланованої дати проведення співбесіди та тестування.

За приписами ч.12 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» строк розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати шість місяців з дня її подання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або один рік з дня її подання до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.

Статтею 10 Закону України «Про імміграцію» у ч.1 визначено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, зокрема відповідно до пункту 4-1 дозвіл на імміграцію не надається особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 цього Закону

Згідно зі статтею 4-1 Закону України «Про імміграцію» Факт перебування особи у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію за таких обставин:

1) один із подружжя отримав матеріальну компенсацію в обмін на надання вільної згоди на укладення шлюбу, якщо це не є обов`язковим при укладенні шлюбу за межами України відповідно до права іноземної держави;

2) подружжя не проживає спільно та не пов`язане спільним побутом;

3) подружжя не зустрічалося або не спілкувалося до укладення шлюбу;

4) подружжя не спілкується зрозумілою для обох мовою;

5) один із подружжя раніше вже перебував у шлюбі з громадянином України або іммігрантом, який не було визнано підставою для надання дозволу на імміграцію;

6) кожний із подружжя не володіє інформацією про дані іншого з подружжя особистого характеру (дата та місце народження, місце проживання, освіта, місце роботи, фах, віросповідання, наявність близьких родичів, особливості побуту та уподобань);

7) відмова особи від особистої присутності її чоловіка або дружини під час подання нею заяви про надання дозволу на імміграцію;

8) відмова кожного з подружжя від надання письмової згоди на проходження співбесіди та письмових тестів для перевірки обставин, визначених цією статтею.

Під час перевірки обставин, визначених цією статтею, проводяться співбесіди з іноземцем або особою без громадянства (у тому числі з використанням системи відеоконференцзв`язку для візуальної ідентифікації особи, яка подала заяву про надання дозволу на імміграцію до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном або після подання такої заяви на території України виїхала за її межі), іншим з подружжя, опитування інших осіб, якщо існує достатньо підстав вважати, що вони володіють відповідною необхідною інформацією, надсилаються запити до заінтересованих органів державної влади з метою отримання інформації про наявність/відсутність підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 затверджений Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок провадження, у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою).

Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку провадження рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і дозвіл на імміграцію яким надається поза квотою імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС або територіальний орган ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно з пунктом 12 Порядку провадження територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: проводять перевірку законності перебування в Україні іммігранта з використанням інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон України (система "Аркан"), або шляхом надсилання запитів до Адміністрації Держприкордонслужби

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 р. № 1983 затверджено також і Порядок проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію (далі - Порядок перевірки, у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою).

Відповідно до п. 1 Порядку перевірки цей Порядок визначає процедуру проведення заходів з метою встановлення наявності/відсутності обставин, визначених статтею 4-1 Закону України "Про імміграцію", за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію, а також компетенцію працівників територіального органу ДМС і територіального підрозділу ДМС щодо проведення такої процедури.

Для перевірки обставин, визначених статтею 4-1 Закону України "Про імміграцію", під час подання документів, перелік яких визначений статтею 9 Закону України "Про імміграцію", заявником та іншим з подружжя надаються письмові згоди на проходження співбесіди, письмових тестів (далі - тестування) та проведення відео- або аудіозапису під час їх проходження. У письмовій згоді кожен з подружжя зазначає контактні дані (прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), дату народження, громадянство), контактний номер телефону, адресу електронної пошти, адресу для листування, інформацію про місце перебування заявника та іншого з подружжя під час розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію (територія України чи за кордоном). У разі запланованого виїзду заявника чи іншого з подружжя за кордон ними зазначається країна перебування та наявність технічної можливості для проведення співбесіди або тестування в режимі відеоконференцзв`язку (п. 3 Порядку перевірки).

Відповідно до пункту 4 Порядку перевірки під час подання заяви про надання дозволу на імміграцію заявник та інший з подружжя повідомляються про те, що час та місце проведення співбесіди та тестування їм буде повідомлено за номером телефону та адресою електронної пошти за три робочих дні до запланованої дати проведення співбесіди та тестування.

24.01.2025 працівником Звенигородського відділу проведено тестування з метою встановлення наявності/відсутності обставин, визначених статтею 4-1 Закону № 2491-III.

За результатами вказаного тестування, відповідно до абзацу дев`ятого пункту 8 Порядку проведення заходів, Звенигородським відділом складено довідку за результатами проходження тестування з метою встановлення наявності/відсутності обставин, визначених статтею 4-1 Закону № 2491-III.

Відповідно до зазначеної довідки у ході тестування кожному з подружжя було поставлено по 45 питань однотипного змісту. Кожним з подружжя на тестові питання надано по 39 відповідей, зміст яких збігається, 5 відповіді зміст яких не збігається (№№ 3, 4, 33, 37, 38) та одна відповідь, яка потребує уточнення (№ 42).

ОСОБА_1 не відповів, як звуть батьків дружини (питання № 3), yа питання «Назвіть місце проживання в Україні» ОСОБА_1 надана відповідь « АДРЕСА_1 », однак його дружина назвала іншу адресу « АДРЕСА_2 ». На питання «Як часто Ви відвідуєте перукаря, барбершоп?» ОСОБА_2 зазначила «один раз на місяць відвідує перукаря», а ОСОБА_1 відповів «один раз на два тижня зачіска». Також відрізнилися відповіді стосовно кольору волосся дитини заявника, частоти відвідування церков.

Відповідно складеної за результатами тестування довідки, наявність одної спірної відповіді, потребує уточнення, шляхом проведення співбесіди із заявником та іншим із подружжя для встановлення достатніх обставин, визначених статтею 4-1 Закону № 2491 -III, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.

Враховуючи, що уточнення одної відповіді може мати істотне значення для визнання тестування пройденим або не пройденим, позивача листами від №7117-91/7117.1-25 та від 15.03.2025 №7117-97/7117.1-25 було двічі запрошено до Звенигородського відділу для надання пояснень. Вказані листи направлено позивачу на вказану ним у згоді на проходження співбесіди та письмових тестів від 24.10.2024 електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2

На електронну адресу Звенигородського відділу надійшов лист позивача про те, що він не може з`явитися до Звенигородського відділу разом із дружиною, оскільки вона працює, не має можливості отримати вихідний та вони намагатимуться приїхати разом наступного тижня.

Однак, позивач до Звенигородського відділу не з`явився, хоча за даними Інтегрованої міжвідомчої інформаційно-комунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» (далі - система «Аркан»),позивач перебуває на території України з 09.08.2024.

Беручи до уваги зазначене та той факт, що з урахуванням не уточненої відповіді, результат тестування позивача та його дружини становить 86,6 %, тестування вважається не пройденим.

Пунктом 4-1 частини першої статті 10 Закону № 2491-III визначено, що дозвіл на імміграцію не надається (відмовляється в наданні такого дозволу) особам, які уклали шлюб з громадянином України або іммігрантом, факт перебування в якому є підставою для надання дозволу на імміграцію, якщо такий шлюб за рішенням суду визнано недійсним у разі його фіктивності або якщо наявні обставини, визначені у статті 4-1 Закону № 2491 -III.

Крім того, під час проведення тестування встановлено, що при зверненні із заявою про надання дозволу на імміграцію позивачем були надані неправдиві відомості стосовно місця проживання в Україні.

Так, у заяві про надання дозволу на імміграцію від 24.10.2024 № 400050751, під особистий підпис, позивач у графах «Зареєстроване місце проживання в Україні (за наявності)» та «Фактичне місце проживання» зазначив: « АДРЕСА_3 ».

У згоді іншого з подружжя - ОСОБА_2 та у згоді особи, яка звернулася із заявою про надання дозволу на імміграцію - ОСОБА_1 , адресою для листування зазначено: АДРЕСА_3 .

Проте на питання «Назвіть місце проживання в Україні» ОСОБА_1 надав відповідь: « АДРЕСА_1 », в той час як його дружина, ОСОБА_2 , зазначила « АДРЕСА_2 ».

З метою перевірки інформації, внесеної позивачем до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, до Звенигородського відділу запрошено власницю житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , громадянку України ОСОБА_3 , яка надала пояснення, згідно із якими у вересні 2024 року її знайомий попросив її зареєструвати позивача за вказаною адресою, на що вона погодилась. Після цього 03.10.2024 ОСОБА_1 , за згодою власниці житла, зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, у поясненні зазначено, що позивач за вказаною адресою не проживав жодного дня та не проживає на даний момент.

Також, під час тестування встановлено, що позивач приховує інформацію щодо притягнення його до адміністративної відповідальності.

Так, під час тестування ОСОБА_1 було поставлено питання «Чи були у вас якісь адміністративні правопорушення?», на що він відповів «Не було», ОСОБА_2 - «Чи були у чоловіка якісь адміністративні правопорушення», на що надано відповідь «Ні, не було». Проте, перевіркою, здійсненою за даними підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС, установлено, що 16.06.2021 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченою частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Відповідно до вимог частини другої статті 9 Закону № 2491 -III та абзацу пункту 10 Порядку № 1983, заяву про надання дозволу на імміграцію та документи, визначені статтею 9 Закону України «Про імміграцію», заявник подає особисто або через законного представника до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або до дипломатичного представництва чи консульської установи України за кордоном.

Абзацом одинадцятим пункту 10 Порядку № 1983 визначено, зокрема, після перевірки заяви про надання дозволу на імміграцію іноземець власним підписом підтверджують правильність внесених до неї відомостей про себе.

Пунктом 3 частини п`ятої статті 9 Закону № 2491-III та абзацом п`ятим пункту 11 Порядку № 1983 передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються, зокрема, документи про місце проживання особи в Україні та за кордоном.

Слід зазначити, що відповідно до вимог абзацу чотирнадцятого пункту

Порядку № 1983, у разі коли протягом строку розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію в документах (інформації, зазначеній у заяві), передбачених абзацами першим, другим, п`ятим - восьмим та десятим цього пункту, змінилися відомості, документи, які підтверджують такі зміни, подаються до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, яким прийнята до розгляду заява, протягом десяти днів з моменту настання змін з метою внесення до матеріалів справи про надання дозволу на імміграцію та врахування під час прийняття рішення.

Таким чином зазначена вимога заявником була порушена, незважаючи на те, що вона двічі доведена заявнику під особистий підпис, а саме: зазначена у відповідній графі заяви про надання дозволу на імміграцію від 24.10.2024 та у пам`ятці для іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у процедурі оформлення дозволу на імміграцію в Україну, один примірник якої залишається у справі, а другий надається заявнику. Вказана пам`ятка містить у собі інформацію щодо законності подальшого перебування на території України та обов`язки особи, що клопоче про отримання дозволу на імміграцію в Україну. Неправдивою вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а подання свідомо неправдивих відомостей характеризуються лише прямим умислом.

Пунктом 4 частини першої статті 10 Закону № 2491-III визначено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 Закону № 2491 -III, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися.

Пунктом 16 Порядку № 1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів ДМС і територіальних підрозділів ДМС, вони у разі отримання від зазначених в абзаці другому пункту 14 Порядку № 1983 органів відповідей аналізують їх у місячний строк та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу з урахуванням інформації, отриманої у ході проведення перевірок, передбачених пунктом 12 Порядку № 1983, а також результатів проведення процедури перевірки обставин, за яких факт перебування у шлюбі з громадянином України або іммігрантом не визнається підставою для надання дозволу на імміграцію.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням вимог пунктів 2 та 6 статті 4 і Закону № 2491-III та пункту 16 Порядку № 1983, на підставі пунктів 4, 4 і частини першої статті 10 Закону№ 2491-III, Звенигородським відділом прийнято рішення від 23.04.2025 № 4704 про відмову у надання дозволу на імміграцію в Україну позивачу.

Аналіз встановлених обставин справи та наведених вище норм законодавства України, дає підстави суду дійти висновку, що під час перевірки документів та даних зазначених позивачем в заяві, відповідачем було обґрунтовано встановлено факт подання позивачем неправдивих відомостей.

Таким чином, дані обставини свідчать про правомірність спірного рішення, а отже воно не підлягає скасуванню, як наслідок, відсутні підстави для задоволення похідної вимоги про зобов`язання повторно розглянути заяву.

Згідно з ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставини, заявлений позивачем позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Судові витрати, які відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягають розподілу, відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246 КАС України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Валентина ЯНКІВСЬКА