Справа № 280/12/25
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 280/12/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року (головуючий суддя Артоуз О.О.)

в адміністративній справі №280/12/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 02.01.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до відповідача Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в якій просив:

-визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024 включно за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення;

-зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 року № 100.

Позовну заяву мотивовано тим, що позивач у період з 05.10.2016 по 07.03.2024 проходив військову службу за контрактом у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ). Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 № 139-ОС позивача звільнено зі служби в запас. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 у справі № 280/3126/24, яке набрало законної сили 22.10.2024 визнано протиправними дії та зобов`язано відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за період з 29.01.2020 по 20.05.2023. На виконання вказаного судового рішення 30.11.2024 відповідачем виплачено позивачу 186 000,27 грн. Позивач 04.12.2024 звернувся до відповідача із заявою про виплату йому середнього заробітку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024 на яку так і не отримав відповіді. Позивач вражає, що у відповідача виник обов`язок щодо виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні період з 08.03.2024 по 08.09.2024 у зв`язку із чим звернувся з даним позовом до суду і просить задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024 включно за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення.

Стягнуто з НОМЕР_2 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024, у межах шестимісячного строку, в сумі 144 300 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 08.03.2024 (наступний день після звільнення з військової служби) по 08.09.2024. Разом з тим, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 144 300 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вказує, що відповідач здійснював нарахування позивачу грошового забезпечення за весь період проходження служби у НОМЕР_2 прикордонному загоні. Доказів на підтвердження протилежного позивачем не надано. Предметом у позовній заяві ОСОБА_1 по справі №280/3126/24 було не стягнення грошового забезпечення з відповідача, а спір щодо порядку його нарахування. Нараховані суми грошового забезпечення відповідачем були нараховані позивачу та виплачені у встановлені строки. Враховуючи вищезазначене, підстав для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку виходячи із середнього грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 немає.

Зазначив, що 30.11.2024 року відповідачем на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 року у справі №280/3126/24, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 року позивачу виплачено кошти у сумі 186 100,27 грн (підтверджується додатком 9 до позовної заяви). Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , з 05.10.2016 по 07.03.2024 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні (Військовій частині НОМЕР_1 ), що не заперечується сторонами.

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 07.03.2024 № 139-ОС позивача виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення 07.03.2024 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 у справі №280/3126/24 позовну заяву ОСОБА_1 до НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України задоволено, визнано протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в період з 29.01.2020 по 20.05.2023 включно грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період:

грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, премії, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018,

зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загон (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 включно,

а також виплачених за вказаний період:

грошової допомоги для оздоровлення, грошової компенсації за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки, премії виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня відповідного календарного року, а саме, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести їх виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.10.2024 апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 залишено без змін.

30.11.2024 року на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14.06.2024 у справі № 280/3126/24 на картковий рахунок ОСОБА_1 зараховано грошові кошти у сумі 186 100,27 грн.

Позивач вважає, що наявні підстави для виплати йому середнього заробітку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024 включно за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Статтею 65 Конституції України, визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону, яким є Закон України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини 4 статті 9 Закону 2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України (КЗпП України) .

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Верховний Суд неодноразово, зокрема в постановах від 30.04.2020 у справі №140/2006/19, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 20.01.2021 у справах №200/4185/20-а та № 240/12238/19, від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 27.07.2023 та інших, наводив висновки щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців з військової служби.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, до спірних правовідносин належить застосовувати норми ст.ст. 116 і 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Згідно зі ст. 116 цього Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною 1 цієї статті.

Закріплені у цих статтях норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Період затримки розрахунку при звільненні це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у зазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів ст. ст. 94, 116, 117 КЗпП України і ст.ст. 1, 2 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналіз приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку, що відповідальність у вигляді нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може мати місце після виплати звільненій особі всіх належних їй сум.

Матеріалами справи підтверджується, що предметом спору у справі № 280/3126/24 була правомірність дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу в період з 29.01.2020 по 20.05.2023 включно грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.

У цій справі позивач у зв`язку з порушенням відповідачем його права на належний розмір грошового забезпечення у період з 29.01.2020 по 20.05.2023, що встановлено рішенням Запорізького окружного адміністративного суду у справі №280/3126/24, просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому відповідачем фактичний розрахунок із позивачем щодо виплати донарахованих сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023 проведено поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

Оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 20.05.2023.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, з наступними змінами та доповненнями (Порядок № 100).

Згідно з абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 3 п. 2 розділу ІІ Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 розділу IV Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначений Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам».

Згідно з п. 7 розділу І цього Порядку, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено 30.11.2024, а не при виключенні позивача із списків частини 07.03.2024, то фактичний строк затримки розрахунку складає 268 днів.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що до набрання рішенням у справі №280/3126/24 законної сили, зазначені правовідносини між позивачем та відповідачем були спірними.

При цьому, вказані спірні правовідносини припинилися з набранням законної сили (22.10.2024 року) рішенням суду у справі №280/3126/24.

Матеріалами справи підтверджується, що остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено відповідачем 30.11.2024, т.т. через 39 днів після припинення спору щодо розміру належних виплат при звільненні.

Отже, після набрання законної сили (22.10.2024 року) рішенням суду у справі №280/3126/24 позивачу було виплачені відповідачем відповідні нарахування у сумі 186 100,27 грн.

Позивач вважає, що є підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за період з 08.03.2024 по 08.09.2024 включно за час затримки розрахунку при звільненні по виплаті грошового забезпечення.

При цьому, відповідальність у вигляді нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні може мати місце після виплати звільненій особі всіх належних їй сум.

Оскільки всі належні суми були виплачені позивачу 30.11.2024 (в розмірі 186 100,27грн), т.т. через 39 днів після припинення спору щодо розміру належних виплат при звільненні (набрання законної сили рішенням суду у справі №280/3126/24), то в силу ст. 116, 117 КЗПП України задоволенню підлягає виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2024 по 30.11.2024 (т.т. за 39 днів).

Згідно довідки про доходи позивача за два останні повні місяці позивачу нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі (без урахування сум додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, оскільки така не вважається щомісячним видом грошового забезпечення):

25877,80 грн за січень 2024 року та 25 877,80 грн за лютий 2022 року, що за два місяці становить 51 755,60 грн.

Відтак середньоденна заробітна плата становить 862,59 грн (51 755,60 грн/60 календарних днів за останні два повні місяці).

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню становить:

862,59 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 39 (кількість днів за який слід стягнути середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку) = 33 641грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що з 19.07.2022 законодавець обмежив термін за який працівнику може бути виплачений середній заробіток за затримку фактичного розрахунку шістьма місяцями (185 днів).

Тобто, враховуючи внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022), відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 23.10.2024 (наступний день після набрання рішенням суду законної сили та усунення спору щодо розміру виплат) по 30.11.2024.

Суд зазначає про наявність права зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Такого висновку суд дійшов з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 по справі №480/3105/19, у постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі №6-113цс16; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16).

Так Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 вказала, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Водночас чітка формула застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні міститься у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 Верховний Суд зазначив, що синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності.

І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки сума грошового забезпечення доплачена на виконання судового рішення у справі №280/3126/24 в розмірі 186 100,27 грн виплачена позивачу 30.11.2024 року (а не на наступний день після набрання рішення суду законної сили), то середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 33 641 грн (39 днів затримки розрахунку після набуття рішенням суду законної сили).

На думку колегії суддів апеляційної інстанції суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, що призвело до помилкового висновку, що можливість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 144 300грн.

Як наслідок, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Вищезазначене є мотивом для часткового врахування судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача та норми законодавства України, що регулюють дані правовідносини частково спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його зміни.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись 241-245, 250, 311, 317, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року змінити, виклавши в абзаци другий і третій резолютивної частини у наступній редакції.

Визнати протиправними дії НОМЕР_3 прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.10.2024 по 30.11.2024 включно.

Зобов`язати НОМЕР_4 прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та невиплати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 23.10.2024 по 30.11.2024 в сумі 33 641 грн. (тридцять три тисячі шістсот сорок одну гривню).

В іншій частині рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 21.08.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова