Справа № 380/7603/25
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2025-09-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2025 рокусправа № 380/7603/25

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грень Н.М, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та стягнення моральної шкоди,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного Управління Національної поліції у Львівській області (далі Відповідач), в якому просить:

-Визнати протиправним та скасувати наказ №1506 від 01.04.2025 року про застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

-Визнати протиправним та скасувати наказ №261 о/с від 04.04.2025 року про його звільнення зі служби в поліції на підставі п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

-Поновити його на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Яворівського районного відділу поліції ГУНП з 04 квітня 2025 року.

-Стягнути з Відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 240 000 грн.

-Стягнути з Відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 вважає своє звільнення незаконним, оскільки його відсутність на службі в поліції зумовлена поважною причиною проходженням військової служби за призовом під час мобілізації. Відповідно до ст. 119 Кодексу законів про працю України, за ним зберігається місце роботи та посада. Відсутність на службі за таких обставин не може вважатись дисциплінарним проступком (прогулом). Дії Відповідача є цинічними та завдали йому значної моральної шкоди. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 22.04.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву (вх.№40457 від 15.05.2025) у якому заперечує проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування вказує, що проходження служби в поліції регулюється спеціальним законодавством (Законом України «Про Національну поліцію», Дисциплінарним статутом), а не Кодексом законів про працю України. Спеціальне законодавство не передбачає збереження посади за поліцейським, призваним на військову службу. Позивач, будучи поновленим на посаді, не з`явився до місця служби, не надав жодних підтверджуючих документів про своє місцеперебування, чим допустив грубе порушення службової дисципліни відсутність на службі без поважних причин протягом 38 робочих днів. Процедура притягнення до дисциплінарної відповідальності була дотримана. Вимогу про стягнення моральної шкоди вважає безпідставною та недоведеною. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

Позивач, підполковник поліції ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ з 1996 року.

04 вересня 2024 року ОСОБА_1 мобілізовано до лав Збройних Сил України. На даний час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою командира частини від 06.04.2025 р. №104.

Наказом Головного управління Національної поліції України у Львівській області №584 о/с від 10.09.2024 року ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 380/20455/24, яке набрало законної сили, зазначений наказ визнано протиправним та скасовано, а ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді.

На виконання рішення суду ГУНП у Львівській області видало наказ від 05.02.2025 № 71 о/с про поновлення ОСОБА_1 на службі.

Оскільки позивач продовжував виконувати конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини, перебуваючи на військовій службі, до виконання службових обов`язків за місцем роботи в поліції він не приступив.

На підставі висновку службового розслідування від 31.03.2025 р. ГУНП у Львівській області видало наказ №1506 від 01.04.2025 р., яким притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за вчинення грубого порушення службової дисципліни прогулів у період з 06.02.2025 р. по 31.03.2025 р.

На підставі зазначеного наказу ГУНП у Львівській області видало наказ №261 о/с від 04.04.2025 р. про звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 зі служби.

Не погоджуючись із вказаними наказами, позивач звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначаються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.11.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Питання звільнення зі служби в поліції регулюються статтею 77 Закону № 580-VIII.

Відповідно до пункту 6 частини першої цієї статті поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Позивача звільнено зі служби в поліції саме на підставі пункту 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII.

Обґрунтовуючи законність звільнення ОСОБА_1 , відповідач стверджує про те, що позивач у період з 06.02.2025 по 31.03.2025 допустив вчинення ним грубого порушення службової дисципліни, а саме допущення прогулів в кількості 38 робочих днів.

Як встановлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_1 призвано для проходження служби до Збройних Сил України.

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України за працівниками, направленими для проходження базової військової служби, призваними на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визнає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону № 2322-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».

Суд зазначає, що нормами Закону № 580-VIII не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31.10.2019 у справі № 825/598/17 та від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

Воєнний стан в розумінні положень статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.

Гарантії, встановлені частиною 3 статті 119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

Суд зазначає, що «призов на військову службу під час мобілізації» та «перехід у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій)» не є тотожними поняттями.

Як встановлено судом, прийняття відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_1 з органів поліції було зумовлено вчинення ним грубого порушення службової дисципліни, а саме допущення прогулів в кількості 38 робочих днів з 06.02.2025року по 31.03.2025 року.

За встановлених судом фактичних обставин на позивача поширюються гарантії, передбачені статтею119 КЗпП України, які відповідачем не були дотриманні при прийнятті спірного наказу.

Згідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Ураховуючи положення частини 1 статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині 1 статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 640/21065/18, від 27.04.2021 у справі № 826/8332/17, від 31.05.2021 у справі № 840/3202/18, від 20.01.2021 у справі №640/18679/18, від 25.02.2021 у справі № 820/292/17.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Батьківщини, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Суд відхиляє твердження відповідача про те, що на поліцейських не поширюються гарантії, встановлені Кодексом законів про працю України. Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій. Особливості праці окремих категорій працівників встановлюються законодавством. Проходження служби в поліції є специфічним видом публічної служби, що регулюється Законом України «Про Національну поліцію». Однак, відповідно до ст. 59 цього Закону, служба в поліції є державною службою особливого характеру. У разі, якщо норми спеціального закону не регулюють певні аспекти проходження служби, до цих правовідносин застосовуються норми загального законодавства, зокрема КЗпП України, в частині, що не суперечить спеціальному закону.

Закон України «Про Національну поліцію» не містить норм, які б регулювали порядок проходження служби поліцейським у разі його мобілізації та скасовували б гарантії, встановлені для таких осіб іншими законами.

Стаття 12 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, визначає дисциплінарний проступок як протиправну винну дію чи бездіяльність поліцейського. Для притягнення до дисциплінарної відповідальності необхідна наявність складу проступку: об`єкт, об`єктивна сторона (протиправна дія чи бездіяльність), суб`єкт та суб`єктивна сторона (вина).

В даному випадку позивач був відсутній на службі в поліції не з власної волі і не без поважних причин, а на виконання конституційного обов`язку, визначеного статтею 65 Конституції України. Його дії були правомірними та зумовленими Указом Президента України про мобілізацію та призовом на військову службу.

Таким чином, у діях позивача відсутні обов`язкові елементи складу дисциплінарного проступку протиправність та вина. Відсутність на службі в поліції через проходження військової служби є поважною причиною, що виключає можливість кваліфікації таких дій як прогулу чи відсутності на службі без поважних причин.

Відповідачу було достеменно відомо про причини відсутності позивача, що підтверджується матеріалами справи, зокрема попереднім судовим рішенням та матеріалами службового розслідування.

За таких обставин, проведення службового розслідування та притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності за відсутність на службі є неправомірним. Як наслідок, оскаржувані накази №1506 від 01.04.2025 р. та №261 о/с від 04.04.2025 р. є протиправними та підлягають скасуванню, а Позивач поновленню на службі.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Обов`язок доказування наявності моральної шкоди та її розміру покладається на позивача. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вказує на цинічність дій Відповідача, що спричинило йому моральні страждання.

Разом з тим, суд зазначає, що сам по собі факт визнання протиправними дій чи рішень суб`єкта владних повноважень не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому душевних страждань (наприклад, медичних довідок, висновків психологів, показів свідків тощо), а також обґрунтування заявленого розміру шкоди. Посилання на загальні переживання є оціночними судженнями і не можуть бути єдиною підставою для задоволення позову в цій частині.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваних наказів.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваним наказам №1506 о/с від 01.04.2025 та №261 о/с від 04.04.2025, суд висновує, що такі не відповідають критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України до такого роду рішень, тому їх слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

Друга позовна вимога є похідною від першої позовної вимоги і також підлягає до задоволення. Оскільки наказом №261 о/с від 04.04.2024 позивача звільнено зі служби в поліції з 04.04.2024, який є останнім робочим днем, то позивач підлягає поновленню на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Яворівського районного відділу поліції ГУНП у Львівській області з 05.09.2024.

Оцінюючи зібрані по справі докази в сукупності, суд висновує, що позов слід задовольнити частково. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» і такий фактично не сплачувався, відсутні підстави для вирішення питання про відшкодування судового збору

Керуючись статтями 9, 77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (м. Львів, площа Григоренка,3, ) про протиправними та скасування наказів, поновлення на службі та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління Національної поліції у Львівській області №1506 від 01 квітня 2025 року «Про застосування дисциплінарних стягнень до окремих працівників Яворівського РВП ГУНП у Львівській області» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

3.Визнати протиправним та скасувати наказ Головного Управління Національної поліції у Львівській області №261 о/с від 04 квітня 2025 року «Про особовий склад» в частині звільнення підполковника поліції ОСОБА_1 .

4.Поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Яворівського районного відділу поліції Головного Управління Національної поліції у Львівській області з 05 квітня 2025 року.

5.У задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовити.

6.Питання щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу вирішити після надання позивачем відповідних доказів їх понесення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

СуддяГрень Наталія Михайлівна