Справа № 640/12280/21
Суддя: Караван Р.В.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Каравана Р.В., розглянув в письмовому провадженні у порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

І. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН

30.04.2021 громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 89-21 від 22.03.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 ;

зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Державної міграційної служби № 89-21 від 22.03.2021 протиправно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні до органу міграційної служби позивач повідомив, що побоюється переслідування за політичними мотивами. Відтак, оскаржуване рішення, на думку позивача, є незаконним та таким, що прийняте без урахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення для його прийняття.

Відповідач з поданим позовом не погодився, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. У поданому до суду відзиві зазначає, що строк дії Довідки позивача про звернення за захистом в Україні сплинув 13.05.2022. Про продовження строку дії зазначеної довідки позивач не звертався. На даний час місце перебування позивача невідоме. Також позивач не повідомив територіальний орган ДМС про намір залишити територію України.

Позивач, стверджує, що він є громадянином Ісламської Республіки Афганістан (далі - Афганістан), за національністю пуштун, уродженець м. Кабул, сповідує іслам, неодружений, рідна мова - пушту, також володіє мовою дарі, навчався в початковій школі імені Міра Ахмада м. Кабул, яку закінчив в 2004 році. З 2004 року по 2010 році навчався у середній школі ім.Гулама Хайдара.

15.03.2018 заявник покинув територію Афганістану та направився до України транзитом через м. Дубай ОАЕ на навчання, отримавши запрошення від Київської Міжрегіональної академії управління персоналом (МАУП). Факт навчання підтвердив довідкою з навчального закладу від 20.03.2018 № 101 про те, що закордонний паспорт заявника № НОМЕР_1 зі строком дії до 01.03.2021 знаходиться на зберіганні у МАУП у зв`язку з розглядом питання Головним управлінням ДМС в м. Києві (далі - ГУДМС) щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні.

23.03.2018 заявник був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 зі строком дії 01.10.2018. Орган видачі 8001, підстава видачі 04/12 (навчання). Зі слів заявника, був змушений покинути навчання через брак коштів на оплату.

27.09.2018 заявник звернувся до Управління ДМС України в Київській області (далі УДМС) із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява).

Як стверджує заявник, в Афганістані він таємно зустрічався із заміжньою дівчиною, їх побачила сестра її чоловіка, через що він має побоювання за своє життя, існує загроза, що його вб`ють родичі дівчини.

Вказує, що твердження заявника, в цілому є суперечливими, і елемент заяви про те, що його життю загрожує небезпека, через те, що він спілкувався з заміжньою дівчиною є необґрунтованим, та не приймаються, як правдоподібні.

Аналіз матеріалів особової справи №2018KV0235 в контексті ситуації країни громадянської належності заявника Афганістану дозволяє зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та пункту 1 частини першої статті 1 Закону.

Серед фактів, повідомлених заявником, немає таких, які можуть слугувати підставою для визнання біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону.

Серед фактів, повідомлених заявником, у сукупності з фактами, відомими з матеріалів ІКП, немає таких, які би могли слугувати підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону.

ІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2021 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу за позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії. Розгляд справи розпочато спочатку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Суд, дослідивши матеріали справи та обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення, а також ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази у справі

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 стверджує, що він є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, за національністю пуштун, уродженець м. Кабул, сповідує іслам, неодружений, рідна мова - пушту, також володіє мовою дарі, навчався в початковій школі імені Міра Ахмада м. Кабул, яку закінчив в 2004 році.

15.03.2018 позивач покинув територію Афганістану та направився до України транзитом через м. Дубай ОАЕ на навчання, отримавши запрошення від Київської Міжрегіональної академії управління персоналом (МАУП).

23.03.2018 позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 зі строком дії 01.10.2018. Орган видачі 8001, підстава видачі 04/12 (навчання).

27.09.2018 позивач звернувся до Управління ДМС України в Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.03.2021 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 89-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Вказане рішення зокрема мотивовано тим, що як стверджує заявник, в Афганістані він таємно зустрічався із заміжньою дівчиною, їх побачила сестра її чоловіка, через що він має побоювання за своє життя, існує загроза, що його вб`ють родичі дівчини.

27.09.2018 заяву заявника прийнято до розгляду та документовано Довідкою про звернення за захистом в Україні № 009236.

Під час співбесіди 10.10.2018 заявник стверджував, що у нього на старому телефоні була інформація, яка підтверджує, що йому погрожували, на даний час він не може цю інформацію відновити.

А під час співбесіди 12.12.2019 він зазначав, що особисто ні йому, ні його матері ніхто не погрожував, але зважаючи на закони особисті, сімейні та релігійні, наслідки його дій можуть бути різними.

Заявник під час співбесіди 10.10.2018 повідомив, що будинок в якому він проживав записаний на нього із ним нічого не відбудеться, бо він є приватною власністю.

Враховуючи усе вищезазначене, твердження заявника, в цілому є суперечливими, і елемент заяви про те, що його життю загрожує небезпека, через те, що він спілкувався з заміжньою дівчиною є необґрунтованим, та не приймаються, як правдоподібні. Встановлено, що заявник не піддавався переслідуванням у країні громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам. Тому обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за цими ознаками в заявника відсутні. Однак в своїй заяві-анкеті від 27.09.2018 заявник повідомив про загальне насильство, яке пов`язане з військовим конфліктом: « ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в м. Кабул, де я жив, наразі дуже небезпечно, тому я не можу через страх за власне життя туди повернутися.».

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає та враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач причинами звернення за захистом зазначив, що він не бажає повертатися до Ісламської Республіки Афганістан через те, що в Афганістані, а саме в м. Кабул, де я жив, наразі дуже небезпечно, тому я не можу через страх за власне життя туди повернутися та через соціальні причини, а саме страх бути вбитим з боку членів громади та сім`ї моєї колишньої дівчини, а також загальне насильство, яке пов`язане з військовим конфліктом.

У той же час, у поданій позовній заяві позивач зазначає, що він дійсно має обєктивні причини побоюватись за своє життя та здоров`я в умовах конфлікту, що триває в Афганістані, а також систематичне порушення прав людини по всій країні.

Будь-яких інших причин, що унеможливлюють повернення позивача до Ісламської Республіки Афганістан в адміністративному позові не зазначено.

Під час співбесіди 10.10.2018 позивач повідомив які саме обставини змусили його виїхати з Афганістану: «В 2015 році у мене з моєю дальньою родичкою на ім`я ОСОБА_2 зав`язались відносини. Ми зустрічались і так продовжувалось до 2016 року. Потім моя мама звернулась до її батьків, щоб вони дали дозвіл на шлюб. Мама 6 місяців просила про дозвіл одружитися, але її батьки стали погрожувати мамі, щоб вона не приходила і не просила більше про це. В січні 2017 році її видали заміж за іншого хлопця. Через 2 місяці після весілля ми зустрілись ( ОСОБА_2 подзвонила і попросила про зустріч). Через те, що я її кохає, я погодився зустрітися. У нас зав`язалися відносини по-новому, ми таємно зустрічались, але нас разом побачила рідна сестра чоловіка вдома у дівчини. Я зрозумів, що рідні дівчини можуть погрожувати мені і моїй мамі, ми з нею переїхали до свого друга (Омар) і прожили там І місяць. Моя мама через свого знайомого знайшла посередника виїхала в Україну (в липні 2017 року). Я ще 4 місяці прожив у свого друга. Я в той час вже не працював радником, тому що боявся вийти з дому і боявся що мене знайдуть. Батько дівчини працював в Міністерстві оборони Афганістану, один брат працював суддею, другий в МВС Афганістану - це були впливові люди. В Афганістані за те, що хлопця побачать з заміжньою дівчиною і по законам держави і по звичаям - це смертна кара.»

Важливо зазначити, що заявник під час звернення повідомив у своїй заяві про те, що приїхав до України з метою навчання, а не з метою отримати міжнародний захист, а вже під час співбесіди 10.10.2018 він зазначив, що не може повернутися в країну походження через загрозу небезпеки для його життя з боку членів громади та сім`ї колишньої дівчини.

Тобто, надана позивачем ОСОБА_1 , інформація про причини виїзду з країни проживання та підстави звернення за захистом є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Проте, сам випадок, що начебто стався з ним, є сумнівним, оскільки позивач надає суперечливі твердження у своїй розповіді.

Також, з матеріалів справи вбачається, що під час співбесід Шахбаз Нур Рахман Гул Набізазначив, що легально прилетів до України, не мав жодних проблем з виїздом за межі країни громадянської належності, 15.03.2018 заявник покинув територію Афганістану та направився до України транзитом через м. Дубай на навчання, отримавши запрошення від Київської Міжрегіональної академії управління персоналом (МАУП). Тобто, позивач безперешкодно пройшов митний контроль у країні громадянського походження на підставі паспортного документа, що свідчить про відсутність будь-яких переслідувань в країні його громадянської належності.

Заявлена позивачем інформація стосовно країни походження носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім`ї.

Твердження позивача щодо існування небезпеки, яка йому загрожує в країні походження особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, вказані вимоги не були дотримані позивачем, оскільки не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доводів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду до України, заявник не зазначив. Надана позивачем інформація при викладені причин неможливості повернення до країни громадянської належності є непослідовною, позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, під час прийняття оскаржуваного рішення від № 89-21 від 22.03.2021 року, відповідачем досліджено актуальну інформацію по країні походження позивача. Тобто, при прийнятті рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем досліджено рівень небезпеки, який існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем.

В постанові від 28 листопада 2019 року по справі №420/133/19 Верховний Суд вказав, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

В постанові від 07 вересня 2020 року по справі № 420/6110/18 Верховний Суд зазначив, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.03.2019 року по справі № 815/1190/17, від 15.10.2019 року по справі № 420/5266/18.

За таких підстав, з огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

З матеріалів справи слідує, що за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Ісламської Республіки Афганістан жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також, матеріали особової справи ОСОБА_1 повідомлені ним обставини не містять обґрунтованих обставин того, що позивач під час перебування в країні походження, чи перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності зазнає переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України № 89-21 від 22.03.2021 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Положеннями частин 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частиною 5 вказаної статті визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача задоволенню не підлягає.

Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, відповідно розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач Державна міграційна служба України, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ідентифікаційний код в .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4а, ідентифікаційний код в .

Суддя Роман КАРАВАН

.