Справа № 420/2958/25
Суддя: Харченко Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2958/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Харченко Ю.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області від 24.09.2024 р. № 66; визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 15.11.2024 р. № 66; визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.01.2025 р. № 66; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 : - з 14.07.1983 р. по 23.09.1986 р. на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому; - з 11.07.1996 р. по 31.12.2003 р. (період роботи з 11.07.1996 р. по 02.08.2011 р. відповідно до трудової книжки від 01.12.1981 р.) у селянському (фермерському) господарстві «Колос-96»; зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з моменту досягнення пенсійного віку, а саме з 06.09.2024р. довічно.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що пенсійними органами своїми Рішеннями від 24.09.2024р. № 66, від 15.11.2024р. № 66 та від 14.01.2025р. № 66, відповідно, якими відмовлено призначення пенсії за віком, обґрунтовано тим, що страховий стаж позивача є недостатнім, так як необхідний стаж становить від 31 року, а у позивача є він меншим. До страхового стажу не зараховано періоди роботи по трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 01.12.1981., а саме: з 14.07.1983р. по 23.09.1986р. оскільки в даті видачі наказу про звільнення з роботи наявне виправлення, яке не завірене належним чином; з 11.07.1996р. по 31.12.2003р. оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків господарства на ОСОБА_1 , - що підставою для складення Рішення № від 24.09.2024р. № 66; період з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. роботи в селянсько-фермерському господарстві оскільки довідка про заробітну плату не містить штампу підприємства, дати та номер видачі, підпису головного бухгалтера; період ведення підприємницької діяльності з 07.09.2000 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про систему оподаткування та інформація про сплату страхових внесків, що стало підставою для складення Рішення від 15.11.2024р. № 66; та, період роботи в фермерському господарстві «Колос-96» з 11.07.1996р. по 02.08.2011р., оскільки згідно довідки від 10.12.2024р. №1, яка надана на підставі акту зустрічної перевірки від 10.12.2024р. №1500-1004-1/10772, робота в фермерському господарстві зараховується до страхового стажу за фактично нарахованими та сплаченими внесками на конкретну особу, та, що стало підставою для складення Рішення від 14.01.2025р. № 66, відповідно.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження.

У відзиві на позовну заяву відповідачем Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву, зазначаючи, зокрема, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи по трудовій книжці НОМЕР_1 від 12.08.1981 року, оскільки період роботи в Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» з 11.07.1996р. по 02.08.2011р., згідно довідки від 10.12.2024р. №1, яка надана на підставі акту зустрічної перевірки від 10.12.2024р. №1500-1004-1/10772, робота в фермерському господарстві не була зарахована до страхового стажу за фактично нарахованими та сплаченими внесками на конкретну особу. Зазначено, що Рішення від 14.01.2025р. № 66, складено правомірно та Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області не було порушено прав, свобод та інтересів позивача, а діяло лише на підставі норм чинного законодавства України..

Від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем, серед іншого, наголошено, що з доводами, викладеними позивачем у позовній заяві Головне управління не погоджується, оскільки вони не містять правового обґрунтування, а наведені доводи правильність дій Головного управління не спростовують, оскільки ґрунтуються на його, власному довільному трактуванні норм права

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одеса.

Записи трудової книжки НОМЕР_1 від 01.12.1981 року позивача містять наступну інформацію:

- з 01.09.1981р. по 31.05.1986р. навчалась в Одеському інституті народного господарства за спеціальністю «Фінанси та кредит» та отримала кваліфікацію «економіст» (диплом НОМЕР_2 ).

- 01.12.1981 р. прийнята на посаду табельщика ПОТХ Одеське виробниче об`єднання готельного господарства. 09.03.1983р. звільнена за власним бажанням.

- 09.03.1983р. прийнята на посаду секретаря стенографістки до Одеського філіалу ПКТИ МПП. 11.04.1983р. звільнена за власним бажанням.

- 14.07.1983р. УВД Одеського облвиконкому, прийнята на посаду молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД. 23.09.1986р. звільнена за власним бажанням.

- 10.02.1989р. Одеська фабрика нетканих матеріалів, прийнята начальником ділянки підоснови ТЗИЛ. 16.05.1991 р. звільнена за власним бажанням.

- 17.05.1991р. МАП «Промсервіс», прийнята на роботу робочим цеху. 23.01.1992p. звільнена у зв`язку із переводом в кооператив.

- 20.03.1992р. Приватне мале підприємство «Забота», прийнята на посаду бухгалтера. 01.07.1996р. звільнена у зв`язку із ліквідацією підприємства.

- 11.07.1996p. Селянське (фермерське) господарство «Колос-96», прийнята на посаду економіста. 02.08.2011р. звільнена за власним бажанням.

- 15.09.2011р. ДП «Президент», прийнята на посаду спеціаліста. 26.09.2012р. звільнена по переводу в ТОВ «Президент».

- 27.09.2012р. ТОВ «Президент» прийнята на посаду спеціаліста. 27.09.2014р. звільнена за власним бажанням.

- 01.04.2023р. ТОВ «Президент» прийнята на посаду агента нерухомості.

У зв`язку із досягненням 60-річного віку 17.09.2024р. позивачка звернулась до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Волинській області від 24.09.2024р. №66 відмовлено у призначені пенсії.

Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу, оскільки до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 14.07.1983р. по 23.09.1986р., так як в даті видачі наказу про звільнення з роботи наявне виправлення, яке не завірене належним чином, та період роботи з 11.07.1996р. по 31.12.2003р. оскільки відсутня довідка про сплату страхових внесків господарства на ОСОБА_1 .

Згідно оскаржуваного Рішення від 24.09.2024р. №66 страховий стаж становить 20 років 06 місяців 14 днів.

07.11.2024р. Позивачка повторно звернулась до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду в Чернігівській області від 15.11.2024р. №66 ОСОБА_1 відмовлено у призначені пенсії.

Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу. Так до стажу роботи не зараховано періоди роботи:

- в селянсько-фермерському господарстві з 11.07.1996р. по 31.12.2003р. (період роботи з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. відповідно до трудової книжки від 01.12.1981 р.) оскільки довідка про заробітну плату не містить штампу підприємства, дати та номер видачі, підпису головного бухгалтера.

- період ведення підприємницької діяльності з 07.09.2000 по 31.12.2003, оскільки відсутня інформація про систему оподаткування та інформація про сплату страхових внесків.

Згідно оскаржуваного Рішення Головного управління Пенсійного фонду в Чернігівській області від 15.11.2024р. №66 страховий стаж становить 22 роки 5 місяців 22 дні.

07.01.2025р. Позивачка ще раз звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.01.2025р. №66 відмовлено у призначені пенсії.

Підставою для відмови стало відсутність необхідного страхового стажу. Так до стажу роботи не зараховано періоди роботи:

- в Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. згідно трудової книжки від 01.12.1981р. НОМЕР_1 та згідно довідки від 10.12.2024p. №1, яка надана на підставі акту зустрічної перевірки від 10.12.2024р. №1500-1004-1/10772, оскільки робота в фермерському господарстві зараховується до страхового стажу за фактично нарахованими та сплаченими внесками на конкретну особу.

Згідно даного оскаржуваного рішення страховий стаж становить 22 роки 5 місяців 22 дні.

Не погоджуючись із прийнятими Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області від 24.09.2024р. №66, Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 15.11.2024р. №66, Рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.01.2025р. №66, позивач звернулася з позовом до Одеського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод: основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) є спеціальним законом, яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 8 Закону № 1058 закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За статтею 9 Закону №1058-IV, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV, пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Пенсіонером є особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Отже, право на пенсію пов`язане з досягненням особою пенсійного віку та наявністю у неї певного страхового стажу.

Частина 1 ст. 26 Закону № 1058 передбачає, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року не менше 31 року.

Позивач на момент звернення із первісною заявою про призначення пенсії досягла пенсійного віку 60 років.

Таким чином, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії позивачці необхідно мати не менше 31 року страхового стажу.

Відповідно до отриманого Рішення від 24.09.2024р. № 66 до страхового стажу не враховано період роботи позивача з 14.07.1983р. по 23.09.1986р., оскільки в даті видачі наказу про звільнення з роботи наявне виправлення, яке не завірене належним чином.

З огляду на вказане, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Волинській області страховий стаж позивача визначено як 20 років 06 місяців 14 днів. Саме відсутність страхового стажу стала підставою для відмови у призначенні пенсії.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний. страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог нього Закону за даними, що містяться в системі, персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Закону № 1058 питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» (надалі - Закон № 1788), відповідно до ст. 56 якого до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, при цьому зараховується робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ст. 62 Закону України № 1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На момент внесення у трудові книжку позивачки записів щодо спірного періоду роботи була чинна Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах та організаціях, затверджених постановою Держкомпраці СPCP № 162 від 20.06.1974 року (далі Інструкція № 162). Згідно пунктів 2.2, 2.3 Інструкції № 162, заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

Пунктом 2.4 Інструкції № 162 передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 162, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання за обліку, врегульовано постановою Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки робітників та службовців» та даною Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 13 вказаної постанови «Про трудові книжки робітників та службовців», при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

При цьому, відповідно до пункту 18 вказаної постанови, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

За Пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 754/14898/15-а, підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Судом встановлено, що усі записи у трудовій книжці позивача зроблені у хронологічній послідовності.

Доречно зауважити, що і за приписами пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки працівників» (відповідно до якої прийнято Інструкцію №58), відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Отже, з системного аналізу вказаних вище норм слідує, що вимоги щодо внесення записів про звільнення з роботи та завірення печаткою титульного аркушу трудової книжки та запису про звільнення прямо передбачені Інструкцією № 162 та Інструкцією № 58.

При цьому, позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у її трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.

Більш того, недоліки її заповнення не є підставою вважати про відсутність трудового стажу в позивача за спірний період.

З урахуванням вищезазначеного вбачається висновок, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки чи іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку на загальних підставах.

Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній у постанові №687/975/17 від 21.02.2018р.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено аналогічну правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Крім того, у постанові від 19.12.2019 у справі №307/541/17 Верховний Суд на додаток до вказаного вище правового висновку також зазначив, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки; не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

У постановах від 11.07.2019 у справі №242/1484/17, від 31.03.2020 у справі №127/16245/17, від 28.04.2020 у справі №607/4973/16-а та від 19.06.2020 у справі №376/848/17-a Верховний Суд вказав, що "... соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та з інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Громадяни України наділені правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав….»

З огляду на вказане, суд критично ставитись до тверджень відповідача щодо неможливості зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу позивача, оскільки законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок працівників на уповноваженого працівника підприємства, вини позивача в неналежному заповненні його трудової книжки немає, а відповідачами не доведено недостовірності або інших ознак юридичної дефектності трудової книжки позивача, її окремих записів, тому її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, і зазначена обставина не може позбавити позивача конституційного права на соціальний захист та вирішення питання призначення пенсії.

Враховуючи викладене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Волинській області протиправно не зарахував до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 14.07.1983р. по 23.09.1986р.

Щодо незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернігівській області до страхового стажу періоду роботи позивача у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» з 11.07.1996р. по 31.12.2003р. (період роботи з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. відповідно до трудової книжки від 01.12.1981р.) судом зазначається наступне.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" № 637 від 12.08.1993 року, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом трудової книжки або відповідних записів у ній у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада, характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Пунктом 20 вказаного Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії визначено, що у разі коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу необхідно надавати уточнюючі довідки.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідач вправі вимагати від заявника подання додаткових документів На підтвердження страхового стажу.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року, яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження: відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення: відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України: відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з ним винагороди.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції №58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказ) (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати текст) наказу (розпорядження).

Згідно з записами в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 01.12.1981p.:

- з 11.07.1996р. прийнята економістом до селянсько-фермерського господарства «Колос- 96» (запис № 13),

- 02.08.2011р. звільнена за власним бажанням (запис №14).

Головним є те, що відповідно до чинного законодавства України, трудова книжка позивача є належним та достатнім доказом для підтвердження її роботи у спірному періоді.

Відповідачами зауважень до записів у трудовій книжці позивача у оскаржуваних рішеннях не викладено.

Позивачем надані довідки, видані селянським (фермерським) господарством «Колос-96», а саме: довідки №4 від 20.12.2024р. згідно якої підтверджено факт працевлаштування позивача у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. та довідки про заробітну плату за період з 1996р. по 2001р., згідно якої вбачається інформація про сплату страхових внесків, які враховуються при обчисленні пенсії.

Крім цього Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було складено акт №1500-1004-1/10772, згідно якого було проведено перевірку довідки про заробітну плату, видану позивачеві Селянсько (фермерським) господарством «Колос 96», та підтверджено вказані у ній дані.

Доказів протилежного з боку відповідачі надано не було.

На особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці та в уточнюючих довідках. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванні заробітної плати на конкретну посаду, яку позивач займав у той чи інший період його роботі підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає, в свою чергу, позивачу право на призначення пенсії, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Отже, чинним законодавством визначено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а тому, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження №K/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №K/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

В силу положень статті 64 Закону № 1058-IV виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсійні виплати.

В той же час пункт 43 Порядку гарантує, що право особи на одержання пенсії встановлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Крім того, відповідно до приписів статті 64 Закону № 1058-IV відповідачі наділені правом, зокрема, проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області така перевірка була проведена, підтверджено факт сплати взносів із заробітної плати позивача, тому недодержання форми довідки не може мати наслідком недійсність обставини працевлаштування позивача у такий період, отримання нею заробітної плати тощо.

Згідно із ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV).

Питання щодо подання та оформлення документів врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Відповідно до п. 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про приз додаються таку документи: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені уст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Приписами ст. 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Як вже зазначалося, позивачку період з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. працювала в Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96»,

Так, відповідно до Рішення від 24.09.2024р. № 66 відповідач посилається на положення ст. 34 Закону України «Про фермерське господарство» № 973-17 від 19.06.2003 року.

Даний Закон України набрав чинності з 29.07.2003 року, а відтак не підлягає застосуванню до спірного періоду роботи, який розпочався 11.07.1996р.

Натомість у вказаний період діяли норми Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року.

Згідно з ст. 28 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», який діяв на час виникнення правовідносин, особи, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом), та члени (фермерського) господарства починаючи з 15-річного віку підлягають пенсійному 3 селянського також забезпеченню нарівні працівниками сільського господарства, a загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття і загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, відповідно до законодавства.

Селянське (фермерське) господарство реєструється як платник збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в органах Пенсійного фонду України за своїм місцем розташування у встановленому порядку сплачує збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з усіх вид в заробітку за членів селянського (фермерського) господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), а також як платник страхових внесків з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, зазначених у частині першій цієї статті, сплачує страхові внески у встановленому законодавством порядку.

Час роботи у фермерському господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального i безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків на соціальне страхування.

За приписами статті 113 Закону №1058-IV держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону №1058-IV персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частиною другою статті 20 Закону №1058-IV обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 57, 9, 10, 12, 15, 17 1 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Як передбачено частинами 4-6, 9 статті 20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом е: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу й зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду.

Згідно із положеннями частини 10 статті 20 Закону №1058-IV якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч.12 ст. 20 Закону №1058-IV).

Відповідно до статті 106 Закону №1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Тобто, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом вищезазначених норм, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено саме на роботодавця, який здійснює нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Слід зазначити, що Верховним Судом сформована усталена правова позиція, відповідно до якої особа, яка звернулась за призначенням пенсії, не має відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи (зокрема, постанови від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 01.11.2018 у справі № 199/1852/15-а, від 12.09.2019 у справі №489/2283/16-а, від 01.03.2021 у справі № 423/757/17, від 27.05.2021 у справі №№ 343/659/17).

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як встановлено судом, позивач на постійній основі працювала з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. економістом у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96», тобто була найманим працівником.

На підтвердження вказаної обставини було надано належним чином оформлену трудову книжку, довідку №4 від 20.12.2024р., видану Селянським (фермерським) господарством «Колос-96», відповідно до якої зазначено, що позивач працювала у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» у період з 11.07.1996р. по 02.08.2011р. Також було надано довідку про заробітну плату за період з 1996 по 2001 р, відповідно до якої вбачається розмір заробітної плати позивач та інформація про сплату страхових внесків. Окрім цього, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області було проведено перевірку довідки про заробітну плату та Актом №1500-1004-1/10772 підтверджено достовірність вказаної у довідці інформації.

Відповідальність за несплату страхових внесків визначається як Законом №1058-IV, так і іншими актами чинного законодавства (зокрема, Кодексом України про адміністративні правопорушення), та серед видів такої відповідальності відсутній таких вид, як позбавлення особи, яка працювала у фермерському господарстві, права на пенсійне забезпечення.

Згідно із ст. 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками. на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів.

Верховний Суд у постанові від 17.07.2019р. у справі №144/669/17 дійшов висновку, що задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанції виходили з того, що наявність заборгованості перед Пенсійним фондом України зі сплати страхових внесків не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу періоду роботи, за який підприємством-страхувальником не сплачено страхові внески, оскільки відповідальність за їх несплату несе страхувальник, в якому працює застрахована особа, а не остання.

Працівник не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду Його роботи.

В подальшому цей правовий висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 30.12.2021 р. у справі №348/1249/17 та від 11.10.2023р. по справі №340/1454/21.

Приймаючи до уваги наведене, вбачається, що відповідачами необґрунтовано не зараховано до страхового стажу період роботи позивачки у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96» » в період з 11.07.1996р. по 31.12.2003р. (період роботи з 11.07.1996р. по 02.08.2011р.).

Щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію з моменту досягнення пенсійного віку, а саме з 06.09.2024р. довічно, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі № 380/13558/21.

Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин.

Аналіз положень КАС України також дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів. Статтею 58 Закону №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом, соціальні та інші виплати, передбачені законодавством України, та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Вказане зумовлює висновок про те, що Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії, обрахунку страхового стажу (загальної кількості років, місяців та днів), що є виключно дискреційними повноваженнями Пенсійного фонду.

Так, що пунктом 4.2 Порядку № 22-1, у редакції на час подання заяви про призначення пенсії, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Таким чином, з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.

У зв`язку із чинністю вказаної норми Порядку № 22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області розглянуто заяву позивача про призначення пенсії, який у розглянутому спорі є органом, що призначає пенсію.

Так, суд зазначає, що дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Тобто, дискреційні повноваження це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Відповідно до Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятих Кабінетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Водночас, адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції.

При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Оскільки, відповідачем не проводився розрахунок страхового стажу позивача з урахуванням періодів, врахованих судом у цьому рішенні, то суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити та виплачувати позивачеві пенсію.

Окрім того, і за приписамист.13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.

Також слід зазначити, що за приписамист.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.

При цьому, суд зазначає, що у Висновку №11 від 18.12.2008 року Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи про якість судових рішень викладено наступні висновки:

«Усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою й простою мовою - це необхідна передумова розуміння рішення сторонами та громадськістю. Для цього потрібно логічно структурувати рішення й викласти його у зрозумілому стилі, доступному для всіх.»

«Кожен суддя може обрати власний стиль та побудову документа або використовувати типові зразки, якщо такі існують.»

Таким чином, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання саме відповідача вчинити дії, направлені на поновлення порушених ним прав позивача, а саме зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 14.07.1983 р. по 23.09.1986 р. на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому; період роботи з 11.07.1996 р. по 31.12.2003 р. (період роботи з 11.07.1996 р. по 02.08.2011 р. відповідно до трудової книжки від 01.12.1981 р. серії НОМЕР_1 ) у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96», що є дотриманням судом гарантій про те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, ст.ст.241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області від 24.09.2024 р. № 66.

3. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 15.11.2024 р. № 66.

4. Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 14.01.2025 р. № 66.

5. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 : період роботи з 14.07.1983 р. по 23.09.1986 р. на посаді молодшої медичної сестри (санітарки) поліклініки медвідділу УВД Одеського облвиконкому; - з 11.07.1996 р. по 31.12.2003 р. (період роботи з 11.07.1996 р. по 02.08.2011 р., відповідно до трудової книжки від 01.12.1981 р. серії НОМЕР_1 ) у Селянському (фермерському) господарстві «Колос-96».

6. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 969, 00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст.ст.293, 295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст.255 КАС України.

Рішення складено 27.08.2025 року, з урахуванням знаходження судді Харченко Ю. В. у відпустці, у період з 30.05.2025 року по 27.06.2025 року, з 15.08.2025 року по 22.08.2025 року, а також на лікарняному з 07.07.2025р. по 08.08.2025 р., включно.

Суддя Ю.В. Харченко

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково

27.08.25.