Справа № 160/26613/24
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Тулянцевої І.В.
розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі Комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі Комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.10.2024 року, просить:
- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт - рішення оформлене протоколом №8 від 02.08.2024 Комісії створеної при ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , про відмову у наданні позивачу ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
- зобов`язати відповідача Комісію створену при ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , повторно розглянути надані позивачем документи про надання позивачу - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , відстрочки відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як батьку що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері дитини, відповідно до рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.04.2023 у справі №213/620/23 (2/213/30/23), з урахуванням висновків зроблених в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду, щодо протиправності та скасування індивідуального акту - рішення оформлене протоколом №8 від 02.08.2024 Комісії створеної при ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , про відмову у наданні позивачу ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач є військовозобов`язаним та має право на надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі ч.1 п.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки він утримує дитину віком до 18 років за рішенням суду. З метою реалізації права на відстрочку від призову 25.07.2024 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Листом ІНФОРМАЦІЯ_2 № 6108 від 11.09.2024 року було відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, в зв`язку з рішенням №5514 від 03.08.2024 комісії, в якому як підстава зазначено: відсутнє підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини. Позивач вважає, що оскільки рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2023 року у справі №213/620/23 було визначено місце проживання неповнолітньої дитини разом із батьком, у зв`язку з самостійним вихованням дитини без участі матері, то він має право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі ч.1 п.4 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, вважає таким що порушує його права, тому звернувся до суду за захистом своїх прав.
Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання вимог ухвали суду від 15.10.2024 року на адресу суду через підсистему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Котляр Т.В., 25.10.2024 року надійшла уточнена позовна заява, що відповідає вимогам п. 2 ч. 5 ст. 160 КАС України.
Ухвалою суду від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Також витребувано у Комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином завірену копію оскаржуваного рішення, яке оформлене протоколом №8 від 02.08.2024 року Комісії створеної при ІНФОРМАЦІЯ_3 про відмову у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та всі документи на підставі яких оскаржуване рішення було прийняте.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано представниками ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі Комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 31.10.2024 року, про що в матеріалах справи містяться довідки про доставку електронних листів.
Правом подання відзиву відповідач не скористався.
Частиною першою статті 261 КАС України визначені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні, а саме відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи обставини ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі), суд вирішує справу за наявними матеріалами.
З огляду на викладене, суд зазначає, що вжив заходи щодо належного повідомлення відповідача про розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, у порядку визначеному КАС України.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Широківським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 10.01.2011 року.
Судом встановлено, що позивач є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 згідно із Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого 10.03.2015 року, яке містяться в матеріалах справи.
Згідно із Витягами з реєстру територіальної громади №2024/008792370 від 24.07.2024 року та №2024/011268034 від 17.09.2024 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
Актом про фактичне проживання №23 від 19.04.2024 року, виданого ОСББ «Інгулець-Сонячна 15» встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживають разом та син знаходиться повністю на утриманні батька.
Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області від 06.04.2023 року у справі №213/620/23, заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про встановлення факту місця проживання неповнолітньої дитини з батьком та знаходження на його утриманні - задоволено. Встановлено факт проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , та знаходження на утриманні батька. Зазначене рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 12.05.2023 року.

03.05.2024 року представником позивача було направлено адвокатський запит до ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, батьку, що самостійно виховує та утримує дитину до 18 років.

16.05.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_7 листом №1/3707, повідомлено про те, що по досягненню 27 років ОСОБА_1 не зараховувався в запас військовозобов`язаних. Тимчасове посвідчення за № НОМЕР_5 на ім`я ОСОБА_1 виписане 13.06.2022 року. Тимчасове посвідчення ОСОБА_1 не вилучалось, а було залишено останнім 13.06.2022 року для внесення відповідних змін після уточнення особистих облікових даних, яке можна отримати особисто в зручний для ОСОБА_1 час. Щодо отримання копій висновку ВЛК військовозобов`язаного ОСОБА_1 , повідомлено, що останньому необхідно отримати особисто у ІНФОРМАЦІЯ_8 .

25.07.2024 року позивачем було подано до ІНФОРМАЦІЯ_6 , заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на підставі абз. 4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

03.08.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_9 направив позивачу повідомленням №135 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_10 (відокремленого відділу територіального центру комплектування та соціальної підтримки, органу СБУ, розвідувального органу України) розглянуто заяву та надані документи щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". За результатами розгляду повідомлено, що протоколом від 02 серпня 2024 р. № 8 комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та повідомлено, що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на загальних підставах. Причиною відмови зазначено, що згідно пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" не підлягають призову на військову службу під час мобілізації «жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України»». Тобто, законодавцем чітко вказані дві умови, які повинні бути зазначені у рішенні суду, які надають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Відповідно до рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2023 встановлено факт проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та знаходження на його утриманні. Факт самостійного виховання неповнолітнього ОСОБА_2 у рішенні суду, як того вимагає Закон, не встановлено.

06.09.2024 року представником позивача було направлено адвокатський запит до ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, батьку, що самостійно виховує та утримує дитину до 18 років.

11.09.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_9 листом №6108 повідомив про те, що 01.08.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_11 поштою надійшла письмова заява та додані до неї матеріали на ім`я голови комісії ІНФОРМАЦІЯ_11 від військовозобов`язаного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вказану заяву зареєстровано 01.08.2024 року за вх. № 6310. 02 серпня 2024 року комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації розглянута заява військовозобов`язаного ОСОБА_1 та прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову служби під час мобілізації з наступних підстав: відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» однією з підстав надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є «самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду». Тобто, законодавцем чітко визначені дві умови, за яких військовозобов`язаним надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації - самостійне виховання та утримання дитини. Відповідно до рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2023 року встановлено факт проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та знаходження на його утриманні. Тобто, в рішенні суду зазначено тільки факт проживання та утримання дитини. Факт самостійного військовозобов`язаним виховання ОСОБА_1 неповнолітнього ОСОБА_2 у рішенні суду, як того вимагає Закон, не встановлено. Повідомлення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за вих. № 5514 від 03.08.2024 року направлено ОСОБА_1 укрпоштою. Крім того, з метою повідомити ОСОБА_1 про рішення комісії, 05.08.2024 року о 8.45 годині був здійсненний телефонний дзвінок на номер вказаний у заяві, на який останній не відповів.

Не погоджуючись з рішенням про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно з статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Указами Президента України № 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022, № 58/2023 від 06.02.2023, № 254/2023 від 01.05.2023, № 451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023, № 49/2024 від 05.02.2024, № 271/2024 від 06.05.2024, № 469/2024 від 23.07.2024 строк дії режиму воєнного стану продовжувався, та є діючим на момент розгляду справи судом.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Так, статтею 1 Закону № 3543-XII визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Статтею 23 Закону № 3543-XII визначені категорії громадян, для яких встановлена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, згідно пункту 4 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Суд зазначає, що у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову, або підпадають під умови відстрочки слід надати той обсяг документів, який підтвердить існування обставин, достатніх для того, щоб уповноважений суб`єкт владних повноважень міг прийняти відповідне рішення.

Так, процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначає Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560).

Згідно пункту 56 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до пункту 57 Порядку № 560 для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:

голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);

члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).

Пунктом 58 Порядку № 560 визначено, що за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16 - 23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Згідно пункту 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.

У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

Так, згідно додатку 5 до Порядку № 560 жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої (таких) дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації додають свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

Судом встановлено, що позивачем до заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації було додано, зокрема, рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області від 06.04.2023 року у справі №213/620/23 про встановлення факту місця проживання неповнолітньої дитини з батьком та знаходження на його утриманні.

Вказаним рішенням встановлено факт проживання неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , та знаходження на утриманні батька.

Проте зазначене рішення не підтверджує факт самостійного виховання дитини позивачем.

Поряд з цим суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до пункту 1 статті 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III (далі - Закон № 2402-III) встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів, визначені Сімейним кодексом України.

Статтею 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частинами першою, п`ятою статті 150 Сімейного кодексу України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до частини першої статті 151 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Порядок вирішення батьками питань щодо виховання дитини визначений статтею 157 Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до частин першої-третьої статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Абзацом першим частини четвертої статті 157 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, згідно з частинами першою, другою статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав визначені статтею 164 Сімейного кодексу України, відповідно до пункту 2 частини першої якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Згідно статті 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, Сімейним кодексом України чітко передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають (перебували) вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Одним із способів виконання батьками обов`язку утримувати дитину є стягнення аліментів за домовленістю сторін або за рішенням суду.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати або батько має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Зміст указаних норм також свідчить і про те, що проживання батьків окремо, розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дітей, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини (дітей).

У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховний Суд вказав, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним з батьків, що включає в себе обов`язок щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини.

Тобто, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо, визначення місця проживання дітей із батьком, не можуть розцінюватися судом як самостійне виховання батьком дитини та бути підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, суд зауважує на тому, що матеріалами справи не підтверджено розірвання шлюбу між позивачем та його дружиною ОСОБА_3 .

Згідно із Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 виданого 10.03.2015 року, яке містяться в матеріалах справи, батьком неповнолітнього ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , а матір`ю ОСОБА_3 .

Згідно із Витягами з реєстру територіальної громади №2024/008792370 від 24.07.2024 року та №2024/011268034 від 17.09.2024 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Також Акт про фактичне проживання №23 від 19.04.2024 року, виданого ОСББ «Інгулець-Сонячна 15» про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично проживають разом та син знаходиться повністю на утриманні батька, не береться судом до уваги, оскільки такий доказ не підтверджує факт здійснення позивачем самостійного виховання дитини.

Крім того, позивачем до матеріалів справи не надана довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб.

Отже, позивачем разом із заявою про відстрочку від призову не було надано підтвердження відсутності участі ОСОБА_3 у вихованні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , або поважних причин, за яких вона не може надавати йому належного виховання (рішення суду про позбавлення батьківських прав) чи про звільнення її від обов`язку такого виховання.

Також суд вказує, що встановлення факту здійснення виховання має юридичне значення.

Факт здійснення утримання та виховання неповнолітнього, заінтересована особа може встановити у такий спосіб, зокрема особа має право звернутися до органів та організацій за отриманням довідки про підтвердження факту перебування особи на утриманні та здійснення виховання (довідки з дитячого садочку, місця навчання, соціальних служб тощо); подати заяву до суду про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано відповідачу та до суду доказів здійснення виховання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 лише позивачем, відмова відповідача у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як чоловіка, який самостійно виховує свою дитину, є правомірною.

Враховуючи викладене у своїй сукупності, суд вважає, що позивачем не було надано відповідачу належних, достовірних та достатніх доказів того, що саме він дійсно самостійно виховує дитину віком до 18 років, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того, суд відзначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Суд також зазначає, що частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення оформленого протоколом №8 від 02.08.2024 Комісії створеної при ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 , про відмову у наданні позивачу ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та зобов`язання відповідача повторно розглянути надані позивачем документи про надання позивачу відстрочки відповідно до п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як батьку що самостійно виховує дитину віком до 18 років, без участі матері дитини, є такими, що та задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 9, 72-90, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі Комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним та скасування рішення (місцезнаходження: 49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Шмідта, 16, ; місцезнаходження: 50000, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Глінки, 15, код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева