Справа № 280/5804/25
Суддя: Богатинський Богдан Вікторович
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року Справа № 280/5804/25 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Богатинського Б.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:

Визнати протиправними та скасувати рішення Виконавчого комітету Вільнянської міської ради, відділ містобудування, архітектури та інфраструктури про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень, номер рішення А990307685 від 30.04.2025, зареєстроване в Єдиній Державній електронній системі у сфері будівництва № MU01:2209-8729-9869-6295 (реєстраційний номер документу в ЄДЕССБ).

Зобов`язати Виконавчий комітет Вільнянської міської ради видати ОСОБА_1 , містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, кадастровий номер: :11:001:0031 для проектування об`єкта будівництва: «Нове будівництво багатофункціонального комплексу, реконструкція під багатофункціональний комплекс будівлі торгово-сервісного центру літ. Д-2, будівель літ. А-2, літ. А2, літ. Е-2 шляхом прибудови за адресою: АДРЕСА_1 ».

Позивачем сплачений судовий збір у розмірі 4844,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Позивач надав повний пакет документів відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відомості у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці повністю відповідають змісту правовстановлюючих документів та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна. Позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 липня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відповідач 06 серпня 2025 року подав до суду клопотання про поновлення строку на подання відзиву по справі.

Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року у задоволенні клопотання Виконавчого комітету Вільнянської міської ради про поновлення строку подання відзиву по справі відмовлено.

На підставі матеріалів справи, судом встановлено наступні обставини.

Позивачем до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради, відділ містобудування, архітектури та інфраструктури 22.11.2024 подано заяву на видачу містобудівних умов та обмежень, об`єкт: нове будівництво багатофункціонального комплексу/реконструкція під багатофункціональний комплекс будівлі торгово-сервісного центру (будівель літ. А-2, літ. Д-2, літ. Е-2 шляхом прибудови) за адресою: м. Вільнянськ, вул. Соборна, буд. 6а. До заяви додано копію документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000, містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри «Нове будівництво багатофункціонального комплексу, реконструкція під багатофункціональний комплекс будівлі торгово-сервісного центру літ. Д-2, будівель літ. А-2, літ. А2, літ. Е-2 шляхом прибудови за адресою: м. Вільнянськ, вул. Соборна, буд. 6а, шифр: 11/24-ПЗ».

До заяви позивачем додано копію документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000, містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри «Нове будівництво багатофункціонального комплексу, реконструкція під багатофункціональний комплекс будівлі торгово-сервісного центру літ. Д-2, будівель літ. А-2, літ. А2, літ. Е-2 шляхом прибудови за адресою: м. Вільнянськ, вул. Соборна, буд. 6а, шифр: 11/24-ПЗ». У заяві вказано: копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці не додається, у зв`язку з тим, що право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відомості про таку реєстрацію отримано в порядку електронної інформаційної взаємодії.

Рішенням виконавчого комітету Вільнянської міської ради, відділ містобудування, архітектури та інфраструктури номер - А990307685 від 30.04.2025, зареєстроване в Єдиній Державній електронній системі у сфері будівництва № MU01:2209-8729-9869-6295 (реєстраційний номер документу в ЄДЕССБ) відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень, відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці. У примітці вказаного рішення зазначено: «згідно з вимогами ст. 29 п. 3 п.п. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації)».

Позивач вважаючи вказане рішення протиправним, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлено Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 (далі - Закон № 3038-VI, в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), що спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 1 Закону № 3038-VI встановлено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією. (п. 8)

Замовник будівництва (далі - замовник) - фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт. (п. 4)

Статтею 26 Закону № 3038-VI встановлено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва.

Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Виконавчий орган сільської, селищної, міської ради вживає заходів щодо організації комплексної забудови територій відповідно до вимог цього Закону.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку:

1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних;

2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи;

3) затвердження проектної документації;

3-1) отримання права на виконання підготовчих та будівельних робіт у випадках, визначених цим Законом;

4) виконання підготовчих та будівельних робіт;

4-1) державна реєстрація спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва та майбутній об`єкт нерухомості у випадках, визначених законом;

4-2) проведення контрольного геодезичного знімання закінчених будівництвом об`єктів (крім об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1)) та здійснення їх технічної інвентаризації (крім об`єктів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування);

5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;

6) державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом та прийнятий в експлуатацію у випадках, визначених цим Законом, об`єкт (його складову).

За змістом статті 29 Закону № 3038-VI основними складовими вихідних даних є:

1) містобудівні умови та обмеження;

2) технічні умови;

3) завдання на проектування.

Фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

У випадках, визначених частиною четвертою статті 34 цього Закону та частиною першою статті 12-1 Закону України "Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи", кадастровий номер земельної ділянки зазначається у заяві за його наявності, а копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію додається до заяви за наявності.

Інформацію про речове право на земельну ділянку, право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відомості з Державного земельного кадастру уповноважені органи містобудування та архітектури отримують відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про адміністративні послуги".

Для отримання містобудівних умов та обмежень до заяви замовник також додає містобудівний розрахунок, що визначає інвестиційні наміри замовника, який складається у довільній формі з доступною та стислою інформацією про основні параметри об`єкта будівництва.

Цей перелік документів для надання містобудівних умов та обмежень є вичерпним.

Витяг з містобудівного кадастру для формування містобудівних умов та обмежень до документів замовника додає служба містобудівного кадастру (у разі її утворення).

Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. (частини третьої статті 29 Закону № 3038-VI)

За правилами частини четвертої статті 29 Закону № 3038-VI підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Рішення про відмову в наданні містобудівних умов та обмежень з обґрунтуванням підстави відмови приймається, за умови забезпечення права особи на участь в адміністративному провадженні, передбаченого Законом України "Про адміністративну процедуру", у строк, що не перевищує строк, встановлений для їх надання.

Відповідно до частини 5, 6 вказаної статті містобудівні умови та обмеження містять:

1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта;

1-1) ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень);

2) інформацію про замовника;

3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні;

4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України);

5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки;

6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону);

7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд;

8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, зони, встановлені відповідно до законодавства за результатами визначення рівнів ризиків виникнення надзвичайних ситуацій, відображені у містобудівній документації);

9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж;

10) вимоги щодо розроблення розділу інженерно-технічних заходів цивільного захисту (для об`єктів, визначених відповідно до частини десятої статті 31 цього Закону).

Перелік зазначених умов є вичерпним.

Відомості, визначені пунктами 3, 4, 6-9 цієї частини, визначаються у містобудівних умовах та обмеженнях на підставі відомостей Державного земельного кадастру. Дія цього положення не поширюється на випадки, коли такі дані були встановлені містобудівною документацією до набрання чинності цим абзацом і відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру.

Надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову в їх наданні здійснюється відповідним уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом 10 робочих днів з дня реєстрації заяви, затверджується наказом такого органу.

Як встановлено судом позивач звернувся до відповідача з заявою на видачу містобудівних умов та обмежень надавши визначені частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень.

Рішенням відповідача відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень, відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці. У примітці вказаного рішення зазначено: «згідно з вимогами ст. 29 п. 3 п.п. 2 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації)».

Щодо підстави відмови у наданні містобудівних умов та обмежень - виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, суд зазначає таке.

Суд наголошує, що Законом № 3038-VI встановлено чіткий перелік документів, які подаються для отримання містобудівних умов та обмежень щодо проектування об`єкта будівництва та вичерпний перелік підстав щодо відмови у видачі містобудівних умов та обмежень.

Як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 1, 2 частини третьої статті 29 Закону №3038-VI містобудівні умови та обмеження надаються на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника, до якої додаються, зокрема, копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації).

Таким чином, від замовника містобудівних умов та обмежень щодо земельної ділянки вимагається надання копії документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою та копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо такі права власності не зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачем була виконана вимоги, встановлені частиною третьою статті 29 Закону №3038-VI, та копії документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці не додавались, у зв`язку з тим, що право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відомості про таку реєстрацію отримано в порядку електронної інформаційної взаємодії.

При цьому, суд виходить із того, що відповідач у своєму рішенні вказавши як підставу виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, не зазначив та не обґрунтував які недостовірні відомості виявлені у поданих документах.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом влади конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття. Відтак, невиконання органом влади законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Крім того, аналізуючи дії відповідача через призму Закону України «Про адміністративну процедуру», суд виходить із того, що адміністративний акт, яким є рішення у цій справі, з негативним характером для особи та з врахуванням всіх наслідків: потребою гарантування права особи на участь, обов`язком мотивування такого акта, обов`язком зазначення порядку його оскарження, суд змушений констатувати про недотримання адміністративним органом принципів адміністративної процедури відповідно до статті 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон 2073-ІХ) та статті 8 «Обґрунтованість», статті 17 «Гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні», статті 18 «Гарантування ефективних засобів правового захисту».

Враховуючи вищенаведене, рішення про відмову повинно бути чітким, обґрунтованим, відповідати вимогам закону, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, надавати можливість зацікавленій особі зрозуміти причини відмови та оскаржити її у встановленому порядку.

Так, оскаржуваним рішенням номер - А990307685 від 30.04.2025, зареєстроване в Єдиній Державній електронній системі у сфері будівництва № MU01:2209-8729-9869-6295 (реєстраційний номер документу в ЄДЕССБ) позивачу відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень, проте такий індивідуальний акт не містить конкретних підстав, мотивів, обґрунтувань для такої відмови, а тому прийняте в порушення вимог Закону №3038-VІ, Закону 2073-ІХ та не відповідає критеріям відповідності, наведеним у частині 2 статті 2 КАС України, а тому підлягає скасуванню, як протиправне.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати містобудівні умови та обмеження, суд доходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про зобов`язання видати ОСОБА_1 , містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, кадастровий номер: :11:001:0031 для проектування об`єкта будівництва: «Нове будівництво багатофункціонального комплексу, реконструкція під багатофункціональний комплекс будівлі торгово-сервісного центру літ. Д-2, будівель літ. А-2, літ. А2, літ. Е-2 шляхом прибудови за адресою: м. Вільнянськ, вул. Соборна, буд. 6а», оскільки суб`єкт владних повноважень втрачає дискрецію при вирішенні вказаного питання, так як законодавством передбачено прямий обов`язок відповідача діяти у чітко визначений спосіб шляхом надання містобудівних умов та обмежень за відсутності підстав для відмови у їх наданні, чого відповідачем здійснено не було.

Задовольняючи вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача надати містобудівні умови та обмеження, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 5 червня 2019 року у справі №522/6069/14-а, яка полягає в тому, що обрання такого способу захисту та відновлення прав позивача не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Суд наголошує, що судове рішення повинно виноситися з урахуванням необхідності дотримання справедливого балансу між ефективним способом захисту порушеного права і законністю такого рішення. Безпосереднє втручання суду в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень допускається, як виняток, у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини у публічно-правовій сфері, а також зібрані у справі докази дають підстави для висновку про безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Аналогічна позиція випливає із змісту постанови Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №826/9181/16.

Крім того, згідно правових позицій Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах від 23.01.2018 у справі №208/8402/14-а та від 27.02.2018 у справі №816/591/15-а, а також у постановах від 13.02.2018 у справі №361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі №569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі №461/2579/17, від 20.03.2018 у справі №820/4554/17, від 03.04.2018 у справі №569/16681/16-а, від 12.04.2018 у справі №826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, суд, приймаючи саме таке рішення на захист порушених прав громадян - про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певну дію, унеможливлює виникнення вільного трактування та зловживання з боку органів державної влади своїми дискреційними повноваженнями.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988), суд вказав, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

У рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Волохи проти України» зазначено: «Таким чином, Суд доходить висновку, що це втручання не може розглядатися як таке, що було здійснене «згідно із законом», оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.»

У рішенні у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується: «Суд зазначає, що у даному випадку відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень...».

Будь-яка дія органів державної влади має будуватися на цьому принципі, а відтак чинні положення національного законодавства потрібно формулювати так, щоб вони були достатньо доступними, чіткими і передбачуваними у практичному застосуванні (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004). Закон вимагає, щоб він був доступний для особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. В національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гавенда проти Польщі» від 14.03.2002, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Аманн проти Швейцарії» від 16.02.2000).

Також Європейський Суд з прав людини рішенням у справі «Креслена» від 24.04.1990 зазначає, що «закон, який надає дискреційне право, має визначати межі здійснення такого права, хоча докладні правила та умови мають міститися в нормах субстантивного права. Проте надання законом виконавчій владі, чи судді нічим не обмеженого дискреційного права, суперечило б принципові верховенства права. Отже, закон має досить чітко визначати межі будь-яких таких повноважень, наданих компетентним органам, а також спосіб їх застосування, щоб забезпечувати належний захист особистості від свавільного втручання».

Загальні принципи диференціації між підміною органу державної влади судом та здійсненням правосуддя безпосередньо сформульовано в рішенні у справі «Фадеева проти Росії» від 09.06.2005, в якому Європейський Суд з прав людини з відсилкою до справи «Баклі проти Сполученого Королівства», зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

Адміністративний суд наділений дієвим важелем проти незаконних дій з боку представників влади України і здійснених ними в трактуванні дискреційних повноважень (постанова Вищого адміністративного суду України від 23.03.2017 у справі №804/4335/16).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в розмірі 4844,80 грн підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вільнянської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення Виконавчого комітету Вільнянської міської ради, відділ містобудування, архітектури та інфраструктури про відмову у видачі містобудівних умов та обмежень, номер рішення А990307685 від 30.04.2025, зареєстроване в Єдиній Державній електронній системі у сфері будівництва № MU01:2209-8729-9869-6295 (реєстраційний номер документу в ЄДЕССБ).

Зобов`язати Виконавчий комітет Вільнянської міської ради видати ОСОБА_1 , містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки, кадастровий номер: :11:001:0031 для проектування об`єкта будівництва: «Нове будівництво багатофункціонального комплексу, реконструкція під багатофункціональний комплекс будівлі торгово-сервісного центру літ. Д-2, будівель літ. А-2, літ. А2, літ. Е-2 шляхом прибудови за адресою: АДРЕСА_1 ».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Вільнянської міської ради судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4844,80 грн (чотири тисячі вісімсот сорок чотири гривні вісімдесят коп.).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядок та строки, передбачені ст.ст. 295, 297 КАС України. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Виконавчий комітет Вільнянської міської ради (вул. Бочарова, буд. 4, м.Вільнянськ, Запорізький район, Запорізька область, 70002; ).

Повне судове рішення складено 01.09.2025.

Суддя Б.В. Богатинський