Справа № 240/19667/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/19667/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації в сумі 190 257,67 грн у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 грошову компенсацію в сумі 190 257,67 грн у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Позовні вимоги мотивовані невиплатою всупереч положенням Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06 січня 2005 року № 17; надалі Порядок № 44), компенсації у складі виплаченого грошового забезпечення суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Стверджує, що доданою до позову карткою особового рахунка підтверджено виплату позивачу упродовж періоду служби грошового забезпечення разом із компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

У відповіді на відзив на позовну заяву позивач доводить безпідставність тверджень відповідача наполягаючи на непідтвердженні відповідачем зарахування на банківський рахунок позивача саме грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення. Посилаючись на норми Порядку № 44 та Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 грудня 2012 рок № 1407, акцентує на відсутності платіжних банківських документів на підтвердження виплати спірних сум компенсації, що доводить, на переконання позивача, обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Ухвалою від 15 липня 2025 року суд задовольнив заяву позивача від 27 жовтня 2024 року та визнав поважними причини пропуску строку звернення до суду поновивши позивачу строк звернення до суду з позовом у цій справі в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 12 червня 2024 року.

Розглянувши доводи та заперечення сторін у заявах по суті спору, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному їх дослідженні, встановивши фактичні обставини справи, що мають значення для вирішення спору, суд зазначає таке.

Суд встановив, що упродовж періоду з 24 лютого 2022 року по 12 червня 2024 року позивач проходив військову службу у відповідача:

на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 24 лютого 2022 року № 38 військовозобов`язаних згідно з мобілізаційним призначенням, зокрема, молодшого сержанта ОСОБА_1 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 24 лютого 2022 року, з 24 лютого 2022 року зараховано до списків особового складу на посаду командира Третього відділення охорони другого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 12 червня 2024 року № 173 молодшого сержанта ОСОБА_1 командира Третього відділення охорони другого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , звільненого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по особовому складу) від 11 червня 2024 року № 43-РС відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за підпунктом "б", виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 з 12 червня 2024 року.

Відповідно до витягу з картки особового рахунку військовослужбовця ОСОБА_1 (командир 3 відділення, молодший сержант) за березень 2022 року - липень 2024 року позивачу нараховувалось грошове забезпечення: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавки за вислугу років, за особливості проходження служби; премія; додаткова винагорода; індексація; а також утримання, зокрема: податок з доходів фізичних осіб, військовий збір.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з того, що ключовим питанням у цій справі є виплата у складі грошового забезпечення сум грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Згідно з пунктами 2 - 5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Абзацом 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Як передбачено у пункті 6 Порядку 44 територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Враховуючи доводи позивача щодо відсутності належних доказів (платіжних документів: платіжних інструкцій, виписок з банківського рахунку) щодо фактичної виплати спірних сум, суд ухвалою від 15 липня 2025 року витребував у відповідача належні докази (платіжні документи) на підтвердження фактичної виплати (перерахунку на картковий рахунок) ОСОБА_1 спірної грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, за період з 24 лютого 2022 року по 12 червня 2024 року.

На виконання вимог суду 07 серпня 2025 року через підсистему "Електронний суд" (отримано та зареєстровано судом 08 серпня 2025 року) відповідач подав розрахункові картки ОСОБА_1 за 2022 2024 роки з відображенням сум (у розрізі видів) нарахованого та виплаченого позивачу грошового забезпечення, а також сум проведених утримань з нарахованих сум, у яких (картках) у розділі "Утримано" у графі "Грошова компенсація ПДФО" вказано суми у від`ємному значенні (зі знаком "-"). При цьому, у наступному рядку у розділі "Утримано" зазначено "Податок з доходів фізичних осіб", суми у якому вказано у аналогічному числовому виразі, але у позитивному значенні.

Порівняння та співставлення числових значень цих рядків розрахункових карток позивача дає підставу зробити висновок, що утримані суми податку з доходів фізичних осіб компенсовані у нарахованій виплаті грошового забезпечення, тобто виплата грошового забезпечення проведена з відповідною грошовою компенсацією утриманих сум податку з доходів фізичних осіб.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а у силу частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин першої і другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у поєднанні з приписами частини четвертої статті 9, абзацу 2 частини другої статті 77, частин третьої і четвертої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту частини першої статті 77 та частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19, де указано, що визначений статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок відповідача-суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

У розумінні частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з частиною першою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами першою і другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом частини першої статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналіз та дослідження у сукупності доказів в матеріалах справи в контексті доводів та заперечень сторін дає підстави вважати підтвердженим відповідачем належним чином проведення виплати грошового забезпечення позивача упродовж служби з компенсацією утриманого з нарахованого грошового забезпечення податку з доходів фізичних осіб. Відсутність платіжних документів саме на суму грошової компенсації у розмірі 190257,67 грн, як доводить позивач, не утворює підстав для висновку про непроведення відповідачем грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, враховуючи дані розрахункових карток та досліджені судом картки особового рахунку військовослужбовця в матеріалах справи.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідачем доведено правомірність нарахування та виплати грошового забезпечення позивача в частині грошової компенсації утриманого з грошового забезпечення податку з доходів фізичних осіб, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 139, 143, 241-246, 250, 255, 257, 263, 295 Кодексу адміністративного суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

29.08.25