Справа № 640/18156/20
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року Справа№640/18156/20

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Десятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Прокуратури Київської області (відповідач 1), Офісу Генерального прокурора (відповідач 2), Десятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (відповідач 3), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Десятої кадрової комісії від 08.07.2020 про неуспішне проходження прокурором другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області ОСОБА_1 атестації за підсумками проведення співбесіди;

- визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Київської області №438 к від 12.08.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області з 17.08.2020;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури з 17.08.2020;

- поновити ОСОБА_1 в органах прокуратури на посаді прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області з 17.08.2020;

- стягнути з прокуратури Київської області (01601, м. Київ, б-р Лесі Українки, 27/2, ЄДРПУО 02909996) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 17.08.2020 і до моменту фактичного поновлення на роботі.

Позивач вважає рішення кадрової комісії протиправним, оскільки, на переконання останнього, кадрову комісію не наділено повноваженнями проводити атестацію прокурорів та робити висновки про проходження атестації або неуспішне проходження атестації прокурорами; члени кадрової комісії не відповідають кваліфікаційним вимогам, встановленим пунктом 3 Порядку роботи кадрових комісій щодо політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, затвердженим наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 №233.

Крім того, позивач вважає необґрунтованим по суті рішення комісії. Також позивач вважає протиправним наказ про його звільнення, оскільки наказ прийнято на підставі протиправного рішення комісії, при звільненні його з посади порушено приписи статті 40 Кодексу законів про працю України.

Звертає увагу на відсутність факту ліквідації чи реорганізації прокуратури Київської області під час його звільнення та відсутності підстав для звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 у даній справі позов задоволено частково.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення.

Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.02.2021, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2022 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Десятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, до розгляду. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон № 3863-ІХ) пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (Відомості Верховної Ради України, 2023 р., № 29, ст. 111) викладено в новій редакції.

Приписами пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» установлено, що інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).

Пунктом 22 Порядку № 399 встановлено, що на підставі отриманих примірників протоколу та переліку судових справ відповідальною особою протягом семи робочих днів після завершення автоматизованого розподілу судових справ передаються судові справи до судів, визначених за результатами автоматизованого розподілу.

16.06.2025 адміністративна справа № 640/18156/20 надійшла до Донецького окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 640/18156/20 передано для розгляду судді Зеленову А.С.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25.06.2025 прийнято до провадження справу № 640/18156/20 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, десятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора, Київської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Запропоновано сторонам у разі зміни фактичних обставин по даній справі, вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, повідомити суду про таке протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання цієї ухвали шляхом направлення додаткових пояснень в електронній формі через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (особистий кабінет в системі «Електронний суд») з використанням власного (уповноваженої особи) електронного підпису або у паперовій формі.

Запропоновано учасникам справи надати всі наявні документи, які, на їх думку, мають значення для розгляду даної справи та підтверджують їх доводи, крім тих, що вже надані до матеріалів справи, та пояснення, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 20.10.2022 у даній справі.

11.07.2025 представником Офісу Генерального прокурора надано відзив на позовну заяву, у якому вказує, що Офісом Генерального прокурора 16.10.2020 та 18.11.2022 за № 15/1/2-59486-20 подано відзиви на позовну заяву, які підтримуються в повному обсязі. До того ж, Офісом Генерального прокурора до відзивів долучено докази, які підтверджують обставини, на яких вони ґрунтуються, а саме: копії матеріалів атестації та диск з відеозаписом проходження ОСОБА_1 співбесіди (перебувають у матеріалах справи № 640/18156/20).

Також вказує, що предметом співбесіди є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора (п. 12 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ). Так, десятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур було ухвалено рішення про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації від 08.07.2020 № 11. Зокрема, у рішенні від 08.07.2022 кадрова комісія зазначила наступне:

«На підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі особової справи, запитальника та відповідей на нього, а також пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо його компетентності, відповідності вимогам професійної етики та доброчесності.

Так, існують обґрунтовані сумніви щодо професійної компетентності прокурора ОСОБА_1 . На постановлені запитання Комісії щодо порядку повідомлення про підозру, порядку обрання запобіжного заходу та оголошення в міжнародний розшук ОСОБА_1 надані неправильні відповіді.

Крім того, ОСОБА_1 не надав чітких та обґрунтованих пояснень щодо підстав і причин фактичного підтримання ним клопотання адвоката про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 у справі щоло вбивства журналіста ОСОБА_3 , мотивуючи свої дії наявною інформацією щодо загрози життю і здоров`ю підозрюваного. Водночас прокурор ОСОБА_1 під час засідання Комісії на запитання члена Комісії погодився про доцільність застосування в цьому випадку альтернативних заходів з метою забезпечення безпеки підозрюваного, не змінюючи при цьому запобіжний захід.

ОСОБА_1 не проявляє принциповості і послідовності. Так, на багаточисленні публікації ганебного змісту, зокрема, «Кровавый дружинник Шкаф и его покровители из АП, прокуратуры и полиции» (как отмазывали ОСОБА_4 в Генпрокуратуре), розміщеній у відомому інтернет-виданні ОРД (Человек не терпит насилия!), він не звернувся до суду з позовними заявами про захист честі, гідності та ділової репутації.

Така поведінка ОСОБА_1 узгоджувалася б з вимогами до прокурора, визначеними Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів.

Існують обґрунтовані сумніви щодо доброчесності прокурора у частині невідповідності його рівня життя наявним у ОСОБА_1 та членів його сім`ї майна і доходів. Оскільки, під час співбесіди ним не було надано аргументованих пояснень чи документального підтвердження ( у тому числі фіскальними документами) природи походження значних готівкових коштів (близько 400 тис. доларів США) накопичених ним та членами сім`ї.

Крім того, ні у письмових відповідях до запитальника, який був отриманий ним, ні під час безпосередньо співбесіди, прокурором не було надано належної інформації щодо обставин його персональної відповідальності за результатами проведеного (у т.ч. стосовно нього) службового розслідування за фактом привласнення речових доказів.

У зв`язку з цим, прокурор другого відділу управління організації та процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію».

Як зазначено у рішенні Комісії, підставами для висновку про неуспішне проходження позивачем атестації були висновки Комісії на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі особової справи, запитальника та відповідей на нього, а також пояснень прокурора під час співбесіди, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви відповідності прокурора вимогам доброчесності та професійної етики, зокрема під час співбесіди та виконання практичного завдання прокурор продемонстрував низький рівень професійної компетенції, неналежне володіння практичними уміннями та навичками прокурора, недостатній рівень знань основних положень Конституції України та Закону України «Про прокуратуру», законодавства та правозастосовної практики у сфері кримінального права і процесу, а також відсутність професійної мотивації.

Відповідач вказує, що Членами кадрової комісії, як вбачається з відеозапису співбесіди, з підстав вище викладеного, ОСОБА_1 ставилися конкретні питання. Однозначної відповіді ОСОБА_1 не зміг надати (з приводу заощаджень).

Виходячи із змісту пп. 3 п. 15 розділу ІІ Закону № 113-IX, п. 9 розділу ІV Порядку №221, критеріями дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, зокрема є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики.

Отже, у випадку ненадання прокурором під час співбесіди доказів відповідності доходів та витрат близьких йому осіб, у членів кадрової комісії можуть виникнути обґрунтовані сумніви щодо відповідності такого прокурора критеріям етики та доброчесності, яких достатньо для прийняття обґрунтованого рішення про неуспішне проходження таким прокурором співбесіди.

Комісія констатувала, що під час співбесіди ОСОБА_1 не було надано аргументованих пояснень чи документального підтвердження (у тому числі фіскальними документами) природи походження значних готівкових коштів (близько 400 тис. доларів США) накопичених ним та членами сім`ї. У зв`язку із цим Комісія мала обґрунтований сумнів прокурора в частині відповідності вимогам доброчесності.

Щодо висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 20.10.2022 у цій справі зазначає, що в мотивувальній частині постанови від 20.10.2022 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду звернув увагу на те, що приймаючи рішення у даній справі суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів не установили, чи надавалось позивачем в ході проведення співбесіди детальні пояснення щодо джерел походження коштів, а також документи на підтвердження доказів походження його майна та членів сім`ї. Крім того Верховний Суд наголосив, що суди не встановили як комісія поставилася до наданих позивачем пояснень, чи використовувала комісія свої повноваження щодо здійснення відповідних запитів до будь-яких органів державної влади чи місцевого самоврядування задля їх перевірки у разі наявності сумнівів з цих питань, чи надавав позивач будь-які письмові докази на спростування таких сумнівів комісії та як їх оцінила комісія, чи обґрунтовані зазначені у спірному рішення комісії сумніви будь-якими доказами. Також Верховний Суд наголосив, що наведені обставини у підсумку дають підстави дійти висновку про те, що докази стосовно рівня доходів/витрат позивача, які комісія взяла чи не взяла до уваги під час ухвалення оспорюваного рішення, не досліджувались та не перевірені судами попередніх інстанцій та суди вирішили справу без повного та всебічного з`ясування обставин у цій справі.

З урахуванням вказаних вище висновків Верховного Суду повідомляє, що відповідно до статті 5 розділу V Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 03.10.2021 № 221 рішення кадрових комісій, протоколи засідань, матеріали атестації прокурорів зберігаються в органі прокуратури, при якому функціонує відповідна кадрова комісія.

До Департаменту кадрової роботи та державної служби Офісу Генерального прокурора (далі Департамент) 24.07.2020 десятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур (далі кадрова комісія), передані протоколи засідань, інші матеріали атестації, серед яких протокол засідання кадрової комісії від 08.07.2020 № 6, рішення кадрової комісії від 08.07.2020 № 11, матеріали, що слугували підставою для прийняття рішення кадровою комісією, під час проходження атестації позивачем.

Обставини надання позивачем в ході проведення співбесіди детальних пояснень щодо джерел походження коштів, а також документів на підтвердження доказів походження його майна та членів сім`ї можливо з`ясувати шляхом дослідження під час судового засідання відеозапису проведення співбесіди, відеозапис проведення співбесіди з ОСОБА_1 .

Щодо надання позиції та доказів, що обґрунтовують стосовно запитань поставлених Верховним Судом у своїй постанові від 20.10.2022, а саме:

- чи надавались позивачем в ході проведення співбесіди детальні пояснення щодо джерел походження коштів, а також документи на підтвердження доказів походження його майна та членів сім`ї;

- як комісія поставилася до наданих позивачем пояснень, чи використовувала комісія свої повноваження щодо здійснення відповідних запитів до будь-яких органів державної влади чи місцевого самоврядування задля їх перевірки у разі наявності сумнівів з цих питань;

- чи надавав позивач будь-які письмові докази на спростування таких сумнівів комісії та як їх оцінила комісія, чи обґрунтовані зазначені у спірному рішення комісії сумніви будь-якими доказами;

- докази стосовно рівня доходів/витрат позивача, які комісія взяла чи не взяла до уваги під час ухвалення оспорюваного рішення до Департаменту не передавались документи, які містять інформацію щодо переліку питань, які ставилися під час співбесіди прокурору та які пояснення і відповіді ним надавалися, відношення комісії до отриманих відповідей, чи використовувала комісія свої повноваження щодо скерування запитів до органів державної влади та як комісія оцінювала докази.

Відомості про результати тестування на знання та вміння у застосуванні закону і відповідність здійснювати повноваження прокурора, відомості іспиту (з питаннями, відповідями наданими позивачем, а також про правильну відповідь), відомості про результати тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, результати виконання практичного завдання позивачем, матеріали, що слугували підставою для прийняття рішення кадровою комісією, під час проходження атестації позивачем, протокол засідання десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 08.07.2020 № 6, рішення десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 08.07.2020 № 11 в копіях були долучені до відзиву на позовну заяву та скеровані Офісом Генерального прокурора до Окружного адміністративного суду міста Києва 16.10.2020 за №15/1/2-59486-20 на 255 аркушах.

14.07.2025 до суду також надано відзив на позовну заяву від Київської обласної прокуратури, у якому зазначено, що одним із критеріїв оцінки дотримання правил прокурорської етики та доброчесності є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам. У зв`язку з чим комісія вправі надавати оцінку дотриманню цих вимог прокурорами. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестації в цілому. Саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій.

Вказує, що саме кадрові комісії за приписами Закону № 113-ІХ, Порядку надають оцінку матеріалам атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Так як повноваження кадрової комісії щодо прийняття рішень про неуспішне проходження прокурорами атестації є дискреційними. Також, зазначив, що процедура перевірки доброчесності прокурорів кадровими комісіями у межах атестації та перевірка їх декларацій НАЗК в рамках повної перевірки є різними процесами, які прямо визначені різними законами, мають різний предмет та мету, різні інструменти її досягнення та різні результати.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 28.08.2025 у задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Прокурором другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області ОСОБА_1 подано заяву про намір пройти атестацію.

На засіданні десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур 08.07.2020 прийнято рішення №11 про неуспішне проходження позивачем атестації.

Наказом прокурора Київської області від 12.08.2020 №438к, на підставі рішення десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 08.07.2020 №11, керуючись статтею 9 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», звільнено позивача з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області та органів прокуратури з 17.08.2020.

Вважаючи рішення кадрової комісії та наказ про звільнення з посади протиправними, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав та інтересів з даним позовом до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.02.2021 у даній справі позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Десятої кадрової комісії від 08.07.2020 №11 про неуспішне проходження прокурором другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області позивача атестації за підсумками проведення співбесіди.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Київської області від 12.08.2020 №438к про звільнення позивача з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області з 17.08.2020.

Поновлено позивача в органах прокуратури па посаді прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальною управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область з 17.08.2020.

Стягнуто на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 128062, 95 грн.

В іншій частині відмовлено.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення.

Визнано протиправним та скасовано рішення Десятої кадрової комісії від 08.07.2020 №11 про неуспішне проходження прокурором другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області позивача атестації за підсумками проведення співбесіди.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Київської області від 12.08.2020 №438к про звільнення позивача з посади прокурора другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області з 17.08.2020.

Поновлено позивача в Київській обласній прокуратурі на рівнозначній посаді з 18.08.2020.

Стягнуто на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 126866,10 грн.

Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.02.2021, та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В мотивувальній частині постанови від 20.10.2022 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду звернув увагу на те, що приймаючи рішення у даній справі суди попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів не установили, чи надавалось позивачем в ході проведення співбесіди детальні пояснення щодо джерел походження коштів, а також документи на підтвердження доказів походження його майна та членів сім`ї. Крім того, Верховний Суд наголосив, що суди не встановили як комісія поставилася до наданих позивачем пояснень, чи використовувала комісія свої повноваження щодо здійснення відповідних запитів до будь-яких органів державної влади чи місцевого самоврядування задля їх перевірки у разі наявності сумнівів з цих питань, чи надавав позивач будь-які письмові докази на спростування таких сумнівів комісії та як їх оцінила комісія, чи обґрунтовані зазначені у спірному рішення комісії сумніви будь-якими доказами. Також Верховний Суд наголосив, що наведені обставини у підсумку дають підстави дійти висновку про те, що докази стосовно рівня доходів/витрат позивача, які комісія взяла чи не взяла до уваги під час ухвалення оспорюваного рішення, не досліджувались та не перевірені судами попередніх інстанцій та суди вирішили справу без повного та всебічного з`ясування обставин у цій справі.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, враховуючи висновки постанови від 20.10.2022 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду стосовно рівня доходів/витрат позивача, які комісія взяла чи не взяла до уваги під час ухвалення оспорюваного рішення, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказана норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII, у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (далі - Закон № 113-ІХ), запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Зокрема, згідно з пунктом 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

За приписами п. 7 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Верховний Суд у постановах від 21.09.2021 та 24.09.2021 у справах №№ 200/5038/20-а, 160/6596/20, 140/3790/19, 280/4314/20 звертав увагу на те, що Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 131-1, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Стаття 131-1 Конституції України вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

У Рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020 зазначено, що не лише структурне положення статті 131-1 Конституції України визначає нове місце прокуратури в системі державної влади України. Те, що прокуратура належить до української системи правосуддя, опосередковано випливає також із того припису Конституції України, відповідно до якого саме в системі правосуддя згідно із законом утворюються та діють органи та установи, що провадять стосовно суддів і прокурорів рівнозначно - їх добір, професійну підготовку, оцінювання та розгляд справ щодо їх дисциплінарної відповідальності (частина десята статті 131).

Пунктом 12 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що предметом атестації є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора.

Нормами п.п. 9, 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-ІХ визначено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

Згідно з п. 11, пп 7, 8 п. 22 розділу ІІ Закону № 113-ІХ атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора та обласних прокуратур, що утворюються як органи забезпечення проведення атестації прокурорів. Перелік, склад і порядок роботи кадрових комісій визначається Генеральним прокурором.

На виконання п. 9, п. 11, пп. пп. 7,8 п. 22 розділу ІІ «Прикінцевих і перехідних положень» Закону № 113-IX Генеральним прокурором прийняті накази від 03.10.2019 № 221 «Про затвердження Порядку проходження прокурорами атестації» (далі Порядок № 221) та від 17.10.2019 № 233 «Про затвердження Порядку роботи кадрових комісій» (далі Порядок № 233), які 04.10.2019 та 18.10.2019 відповідно були оприлюднені державною мовою на офіційному вебсайті Генеральної прокуратури України та з цієї дати набрали чинності.

Пунктом 9 розділу І Порядку № 221 визначено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Відповідно до пункту 10 розділу І Порядку № 221 заява, вказана у п. 9 розділу І цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15.10.2019 (включно). Заява підписується прокурором особисто.

Як вже було встановлено судом, Прокурором другого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області ОСОБА_1 подано заяву про намір пройти атестацію.

Таким чином позивач підтвердив, що усвідомлює та погоджується, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, передбаченого Порядком, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених пунктом 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону, його буде звільнено з посади прокурора.

Крім того, позивач погодився із тим, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню, а також для цілі проходження атестації, яка включає оцінку його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, надав згоду кадровим комісіям і робочим групам на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної у пункті 15 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону, з метою її обробки, перевірки та використання під час атестації, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а також надала згоду на надсилання комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності.

Верховним Судом у постанові від 20.10.2021 № 280/25298/19 зазначено, що позивач, подаючи заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та намір пройти атестацію, цілком і повністю був ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації та погодився на їх застосування. Тобто позивач розумів наслідки неуспішного проходження одного з етапів атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-ІХ. В іншому разі позивач мав повне право відмовитися від проведення такої атестації та не подавати відповідної заяви чи окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого він не зробив.

Відповідно до частини другої статті 19 Закону № 1697 VII прокурор зобов`язаний вдосконалювати свій професійний рівень та з цією метою підвищувати кваліфікацію.

Згідно п. 5 розд. І Порядку предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Згідно з п. 13 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ атестація прокурорів включає такі етапи:

1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди;

2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор.

Пунктом 13 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено таку обов`язкову складову процедури атестації, як проведення співбесіди з метою виявлення відповідності кандидата вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Кадрові комісії - колегіальні органи, які не входили до структури Генеральної прокуратури України і були створені для забезпечення проведення атестації прокурорів.

Згідно з п. 17 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, п.п. 7, 8 розд. І Порядку № 221 кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації; рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Пунктом 16 Закону № 113-ІХ передбачено, що за результатами складення прокурором іспиту відповідна кадрова комісія ухвалює рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди.

Предметом співбесіди є оцінка професійної компетентності прокурора, професійної етики та доброчесності прокурора (п. 12 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку № 221 до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Пунктом 8 розділу IV Порядку № 221 встановлено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі.

Порядком № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті КДКП, національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора.

Також фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності.

Пунктом 11 розділу IV Порядку № 221 передбачено, що дослідження вищевказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду, здійснюється членами комісії.

Відповідно до пунктів 12, 13, 14, 15, 16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда складається з певних етапів, серед яких є послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності.

Виходячи із змісту пп. 3 п. 15 «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IХ, п. 9 розд. IV Порядку № 221 критеріями дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, є а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора.

Пунктами 15, 16 розд. IV Порядку № 221 передбачено, що після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання. Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Відповідно до п. 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора № 233 (далі - Порядок № 233), рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

Згідно з пунктом 10 частини першої статті 3 Закону № 1697-VII діяльність прокуратури ґрунтується, зокрема, на засадах неухильного дотримання вимог професійної етики та поведінки.

Відповідно до вимог статті 19 Закону №1697-VII прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Як визначено статтею 16 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією прокурорів 27.04.2017 (надалі також - Кодекс), при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури.

Згідно зі статтею 18 Кодексу працівнику прокуратури слід не допускати дій і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний громадський резонанс.

У пунктах 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

З огляду на положення Порядку № 221 та Порядку № 233 рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді.

Відповідно до позиції Верховного Суду у цій категорії спорів, яка викладена, зокрема у постанові від 07.07.2022 у справі № 560/214/20, рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню. Тобто рішення кадрової комісії про невідповідність прокурора, який проходить атестацію, критеріям компетентності, професійної етики або доброчесності, не просто містило мотиваційну частину, а щоб ця мотиваційна частина доповнювалася документами, які перевіряються, і які містять інформацію та посилання на порушення прокурором певних стандартів професійної етики та доброчесності.

Отже, рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути достатньою мірою (зрозумілою сторонньому спостерігачу) обґрунтованим, тобто у ньому, серед іншого, зазначаються не лише загальні причини чи/та обставини його прийняття, але й мотиви з посиланням на відповідні докази, які б створювали підстави для негативних висновків. Також таке рішення повинно відповідати критеріям ясності, чіткості, доступності та зрозумілості.

Виходячи із суті процедури атестації, Верховний Суд у постанові від 12.05.2022 у справі № 540/1053/21 дійшов висновку, що особливість цієї процедури, її нормативно-правове регулювання не дає підстав вважати, що кадрові комісії не мають обов`язку доводити, обґрунтовувати свої рішення. Скоріше навпаки, адже це стосується проходження публічної служби чинними прокурорами. Тут не йдеться про необхідність відтворювати перебіг обговорення чи позицію кожного із членів Кадрової комісії стосовно прокурора за наслідками співбесіди, як вважає відповідач, а про потребу належно обґрунтувати колегіальне рішення в обсязі, якого буде достатньо (у кожному конкретному випадку) для розуміння підстав і мотивів його ухвалення, адже на відміну від перших двох етапів, на цьому етапі (співбесіди) результат атестації визначає не кількість балів, а думка членів кадрової комісії, їхній обґрунтований сумнів у відповідності прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики і доброчесності.

Вказане дає підстави для висновку, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку № 233.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 420/7076/20.

Як встановлено судовим розглядом, кадровою комісією з атестації прокурорів прийнято рішення про неуспішне проходження позивачем атестації на тій підставі, що під час проведення співбесіди комісією з`ясовано обставини, які, на думку її членів, свідчать про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Підставою для висновку кадрової комісії стосовно невідповідності позивача цим вимогам слугували з`ясовані обставини:

«На підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі особової справи, запитальника та відповідей на нього, а також пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо його компетентності, відповідності вимогам професійної етики та доброчесності.

Так, існують обґрунтовані сумніви щодо професійної компетентності прокурора ОСОБА_1 . На постановлені запитання Комісії щодо порядку повідомлення про підозру, порядку обрання запобіжного заходу та оголошення в міжнародний розшук ОСОБА_1 надані неправильні відповіді.

Крім того, ОСОБА_1 не надав чітких та обґрунтованих пояснень щодо підстав і причин фактичного підтримання ним клопотання адвоката про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 у справі щоло вбивства журналіста ОСОБА_3 , мотивуючи свої дії наявною інформацією щодо загрози життю і здоров`ю підозрюваного. Водночас прокурор ОСОБА_1 під час засідання Комісії на запитання члена Комісії погодився про доцільність застосування в цьому випадку альтернативних заходів з метою забезпечення безпеки підозрюваного, не змінюючи при цьому запоібжний захід.

ОСОБА_1 не проявляє принциповості і послідовності. Так, на багаточисленні публікації ганебного змісту, зокрема, «Кровавый дружинник Шкаф и его покровители из АП, прокуратуры и полиции» (как отмазывали ОСОБА_4 в Генпрокуратуре), розміщеній у відомому інтернет-виданні ОРД (Человек не терпит насилия!), він не звернувся до суду з позовними заявами про захист честі, гідності та ділової репутації.

Така поведінка ОСОБА_1 узгоджувалася б з вимогами до прокурора, визначеними Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів.

Існують обґрунтовані сумніви щодо доброчесності прокурора у частині невідповідності його рівня життя наявним у ОСОБА_1 та членів його сім`ї майна і доходів. Оскільки, під час співбесіди ним не було надано аргументованих пояснень чи документального підтвердження (у тому числі фіскальними документами) природи походження значних готівкових коштів (близько 400 тис. доларів США) накопичених ним та членами сім`ї.

Крім того, ні у письмових відповідях до запитальника, який був отриманий ним, ні під час безпосередньо співбесіди, прокурором не було надано належної інформації щодо обставин його персональної відповідальності за результатами проведеного (у т.ч. стосовно нього) службового розслідування за фактом привласнення речових доказів.

У зв`язку з цим, прокурор другого відділу управління організації та процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, що поширює свою діяльність на Київську область прокуратури Київської області ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.».

Наведені вище факти як окремо, так і в сукупності дають Комісії обґрунтовані сумніви в професійній компетентності та доброчесності прокурора.

Позивач обґрунтовує протиправність спірного рішення у частині «невідповідності рівня життя позивача наявним у нього та членів його сім`ї майна і доходів» тим, що виключну компетенцію перевірки такої інформації Національним агентством з питань запобігання корупції (далі - НАЗК), яке є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику. За відсутності висновків Національного агентства з питань запобігання корупції щодо наявності в діях позивача ознак корупційного правопорушення або правопорушення, пов`язаного з корупцією, оскаржуване рішення кадрової комісії в цій частині не відповідає критеріям обґрунтованості та безсторонності, а зміст оскаржуваного рішення фактично є констатацією сумніву у доброчесності прокурора, без наведеного обґрунтування такого висновку.

Суд вказує з цього приводу, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про запобігання корупції» № 1700-VII (далі - Закон № 1700-VIII) НАЗК є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Законом № 1700-VIII прямо передбачено, що повноваженнями щодо перевірки декларацій прокурорів наділене саме НАЗК.

Закон № 1700-VIII передбачає два механізми контролю НАЗК за належним декларуванням: повна перевірка декларацій (ст. 51-3 цього Закону № 1700-VIII); моніторинг способу життя суб`єктів декларування (ст. 51-4 Закону № 1700-VIII).

Під час проведення атестації позивача повна перевірка здійснювалась відповідно до Порядку проведення контролю та повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом НАЗК від 15.04.2020 № 144/20 (далі - Порядок № 144/20).

У межах повної перевірки НАЗК проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль. У той же час питання доброчесності суб`єктів декларування не є предметом жодної з перевірок, що проводить НАЗК.

Тобто, НАЗК самостійно без будь-якого звернення не проводить перевірку чи дійсно щиро, правдиво декларант подав відомості у декларації.

Порядок № 144/20 не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокуратури чи кадрових комісій з метою проведення атестації. Такі перевірки проводяться в загальному порядку черговості на підставі відповідного алгоритму, що враховує посаду суб`єкта декларування та оцінку корупційних ризиків.

Тобто цей порядок фактично унеможливлює одночасну перевірку усіх учасників атестації для цілей атестації, оскільки це б суперечило алгоритму повної перевірки та принципу черговості в залежності від оцінки ризиків.

Окрім того, НАЗК не проводить перевірку декларацій, які подавали прокурори до запровадження електронних декларацій. Тоді як при атестації прокурорів надається оцінка інформації і з цих декларацій. Моніторинг способу життя суб`єктів декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам. Тобто це передбачає необхідність наявності інформації про таку невідповідність, яку вже НАЗК перевіряє. Тоді як робота кадрових комісій спрямована саме на самостійне виявлення фактів такої невідповідності.

Закон № 1700-VIII був прийнятий до ухвалення низки інших законів, які прямо передбачають можливість інших органів здійснювати перевірку декларацій в межах їх компетенції задля досягнення конкретної мети.

Саме таким є Закон № 113-ІХ, який наділяє компетенцією кадрові комісії перевіряти доброчесність прокурорів.

Завданням комісій не є встановлення невідповідності задекларованої інформації дійсності, а надання оцінки доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням інформації, яка породжує обґрунтований сумнів у дотриманні прокурором відповідних правил.

При цьому заперечення можливості кадрових комісій самостійно реалізовувати свої повноваження, які прямо передбачені Законом № 113-ІХ, а саме, надавати оцінку доброчесності прокурора за результатами опрацювання масиву даних у тому числі тих, які знаходяться у вільному доступі, зокрема на офіційному сайті НАЗК, дослідження членами кадрової комісії всіх матеріалів атестації прокурора означало б абсолютну неможливість провести атестацію прокурорів у передбачений Законом № 113-ІХ спосіб та строк, оскільки повністю поставило б кадрові комісії в залежність від проведення НАЗК повних перевірок декларацій прокурорів.

На відміну від НАЗК кадрова комісія має значну долю дискреції. Рішення приймається кадровою комісією колегіально за внутрішнім переконанням її членів, з дотриманням атестаційної процедури відповідно до вимог Конституції та законів України, а також Порядку № 221.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 15 розд. ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, п. 9 розд. IV Порядку № 221 для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про: 1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати; 2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг; 3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора; 4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

При цьому фізичні та юридичні особи до проведення співбесіди з кандидатом мають право подавати до Офісу Генерального прокурора відомості, які можуть свідчити про невідповідність кандидата критеріям доброчесності. Для цього графік проведення співбесід із зазначенням прізвища, імені та по батькові кандидата заздалегідь оприлюднюється (п. 15 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX).

Оскільки кадровою комісією не здійснювався у визначеному Законом України «Про запобігання корупції» порядку контроль та перевірка декларації позивача, або моніторинг способу його життя під час проведення з ним співбесіди, вивчення матеріалів атестації і прийняття рішення за наслідками атестації позивача, то кадровою комісією не приймалися передбачені Законом України «Про запобігання корупції» рішення та не формувалися висновки про порушення вимог антикорупційного законодавства.

З огляду на визначення нового місця прокуратури в системі державної влади України, вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді та має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(ІІ)/2020), то застосовними до спірних правовідносин є висновки ЄСПЛ у рішенні по справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v. Albania) від 09.02.2021 (заява №15227/19), що набуло статусу остаточного 31.05.2021, з приводу результатів процедури оцінювання щодо заявниці, у результаті якої її звільнили з посади судді Конституційного суду внаслідок недекларування частини активів на банківському рахунку та спільної із чоловіком квартири.

Зокрема, ЄСПЛ у вказаній справі зазначив, що варто також враховувати особливості широко застосовних процесів аудиту активів. На думку Суду, з урахуванням того, що особисті або сімейні статки зазвичай накопичуються протягом трудового життя, встановлення жорстких часових обмежень для оцінювання статків значно обмежило б і вплинуло на здатність органів влади оцінювати законність усіх статків, набутих протягом професійної кар`єри особою, яка проходить перевірку. У зв`язку з цим оцінювання статків має певні особливості на відміну від звичайних дисциплінарних розслідувань, які потребують надання державі-відповідачу більшої гнучкості в застосуванні встановлених законом обмежень, сумісних із метою відновлення та зміцнення довіри суспільства до системи правосуддя та забезпечення високого рівня доброчесності, якого очікують від представників судової системи (п. 349).

У пункті 393 рішення від 09.02.2021 у справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v. Albania), заява №15227/19, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав на те, що втручання у право заявниці на повагу до її приватного життя відбулося згідно із законом, який переслідував законні цілі, мав на меті, зокрема, зменшення рівня корупції та відновлення довіри суспільства до системи правосуддя, що було пов`язано з інтересами національної безпеки, громадського порядку та захисту прав та свобод інших людей.

У цій справі Європейський суд з прав людини визначив три критерії щодо втручання держави у приватне життя особи, а саме, чи вчинене таке втручання:

- «згідно із законом» (пункт 384 цього рішення ЄСПЛ);

- із легітимною метою (пункт 393 рішення ЄСПЛ);

- чи необхідне у демократичному суспільстві (пункт 402 рішення ЄСПЛ).

Окрім того, Європейського суду з прав людини при розгляді справи «Джоджай проти Албанії», сформував такі правові позиції:

1) хоча набуття або створення майна можна розглядати як аспект приватного життя, аудит активів суддів та прокурорів для встановлення законності джерела, використаного для придбання або створення майна з метою забезпечення суспільної довіри до їх доброчесності не є порушенням ст. 8 Конвенції. «У будь-якому випадку Суд вважає, що аудит активів не торкається інтимного аспекту приватної поведінки, яка розглядається як порушення етичних норм» (п. 362)

2) в умовах коли йдеться про нагальну необхідність боротьби з корупцією у органі, щодо якого є сигнали про «тривожний рівень корупції», перевірки усіх працівників такого органу є виправданим. «Суд уважає, що за таких обставин реформа системи правосуддя, яка передбачає позачергову перевірку всіх чинних суддів і прокурорів, відповідала «нагальній суспільній потребі» (п. 404).

- встановлення органом, який проводить оцінку суддів та прокурорів, що у них не було законного доходу, щоб виправдати наявність ліквідних активів, а також нерозкриття особою, яка проходить оцінку походження коштів та надання доказів, які підтверджують їх походження як цією особою, так і близькою особою може бути підставою для її звільнення (п.п. 406-409, 412).

Суд також звертає увагу на те, що у разі наявності у членів кадрових комісій обґрунтованих сумнівів щодо невідповідності прокурора критеріям, йому надається можливість довести протилежне до прийняття остаточного рішення за результатами атестації.

На відміну від кримінального провадження, у процесі оцінки прокурора під час атестації не існує презумпції невинуватості. Кадрова комісія не зобов`язана доводити невідповідність прокурора за межами обґрунтованого сумніву. Якщо було встановлено обґрунтований сумнів і прокурор не зміг переконливо спростувати його, даних чинників може бути достатньо для того, щоб кадрова комісія визнала прокурора таким, що неуспішно пройшов атестацію з огляду на серйозність наявності певного одного фактору або з огляду на наявність сукупності факторів.

Визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких саме по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

Кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

При цьому, як зазначалось вище, кадрові комісії приймають рішення колегіально після закритого обговорення, процес якого згідно вимог законодавства не повинен фіксуватися ні в протоколі засідання, ні в рішенні кадрової комісії. Тому забезпечити повну і всебічну перевірку з боку суду факту врахування членами кадрових комісій абсолютно усіх обставин, які стосуються прийняття ними рішення, a priori неможливо, так само, як неможливо забезпечити таку перевірку щодо будь-якого колегіального органу, члени якого проводять обговорення та приймають рішення таємно.

Під час співбесіди кадрова комісія лише надавала оцінку дотримання позивачем вимогам доброчесності, що є безпосереднім предметом атестації в силу вимог пп. 2 п. 12 розділу ІІ Закону № 113-ІХ.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20 сформував такий правовий висновок:

«77. Так, встановлений Законом України від 14 жовтня 2014 року №1700-VII «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом №113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній».

Подібні висновки Верховним Судом викладено у постанові від 15.09.2022 у справі № 380/4314/21.

Також Верховним Судом у постанові від 28.09.2023 у справі № 640/39174/21 зазначено таке:

«59. Верховний Суд у цій категорії спорів неодноразово наголошував, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусуу результаті вищевказаних конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народудо прокурорів та органів прокуратури в цілому. Водночас відсутність у законі визначення цього терміну не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних (постанови Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 600/1450/20-а, від 21.12.2022 у справі № 640/33526/20, від 08.06.2023усправі № 420/23643/21).

60. Одним із критеріїв процедури перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності (підпункт 3 пункту 9 розділу IV Порядку №221) є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

71. З огляду на визначення нового місця прокуратури в системі державної влади України, вимоги до осіб, які мають намір обійняти посаду прокурора, мають бути подібними до тих, що їх висунуто до кандидатів на посаду професійного судді та має поширюватись і на запровадження механізмів та процедур у питаннях професійної підготовки, оцінювання, призначення, кар`єрного зростання, дисциплінарної відповідальності, звільнення прокурорів тощо (рішення Конституційного Суду України від 18.06.2020 року № 5-р(ІІ)/2020), то колегія суддів уважає застосовними до спірних правовідносин висновки ЄСПЛ у рішенні по справі «Джоджай проти Албанії» (Xhoxhaj v Albania) від 09.02.2021 (заява №15227/19), що набуло статусу остаточного 31.05.2021, з приводу результатів процедури оцінювання щодо заявниці, у результаті якої її звільнили з посади судді Конституційного суду внаслідок недекларування частини активів на банківському рахунку та спільної із чоловіком квартири.

77. Колегія суддів зазначає, що Закон № 113-ІХ та Порядок № 221 не визначають конкретний період за який здійснюється оцінка відповідності прокурора критеріям доброчесності, однак, ураховуючи мету та цілі, які поставив законодавець, запроваджуючи реформу органів прокуратури, а також високі стандарти, які висуваються до професії прокурора, оцінюванню, у цьому випадку, на предмет законності походження підлягають усі майнові статки, набуті особою, яка претендує на зайняття посади прокурора та його близьких родичів, з метою уникнення будь-яких сумнівів у суспільства щодо доброчесності такого.».

Аналогічні висновки Верховним Судом викладено у постановах від 04.08.2022 у справах № 200/8155/20-а та № 160/12019/20.

Також слід звернути увагу суду на висновки, які сформував Верховний Суд у постанові від 21.03.2024 у справі № 400/2914/20:

«Верховний Суд неодноразово викладав висновок щодо застосування положень Закону № 113-ІХ та Порядку № 221 у контексті доводів про те, що висновок кадрової комісії про (не)відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам та/або недостовірність задекларованих відомостей може ґрунтуватися виключно на рішеннях або висновках НАЗК.

У постановах від 10 січня 2023 року у справі № 420/11157/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 640/21694/20, від 31 травня 2023року у справі №160/5323/21, від 08 червня 2023року у справі №420/23643/21, від 28 вересня 2023року у справі № 640/39174/21, від 03 жовтня 2023 року у справі №640/26170/19, від 02 листопада 2023 року у справі №380/6044/21 та інших Верховний Суд зазначив, що визначена чинним законодавством атестація не передбачає проведення повної перевірки декларанта на запити прокурора чи кадрових комісій. Моніторинг способу життя суб`єкта декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування, задекларованим ним майну і доходам.

Установлений Законом України «Про запобігання корупції» порядок перевірки декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та передбачена Законом № 113-ІХ процедура атестації з проведенням співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності є двома різними, окремими, законодавчо врегульованими процедурами, які мають різні правові наслідки, не підміняють та не суперечать одна одній.

Таким чином, наявність у НАЗК виключних повноважень на здійснення повної перевірки декларацій, яка полягає, зокрема, у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення суб`єкта декларування не обмежує кадрові комісії у здійсненні ними перевірок відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності відповідно до положень Закону №113-ІХ.

Завданням комісій не є встановлення невідповідності задекларованої інформації дійсності, а надання оцінки доброчесності прокурора у зв`язку із виявленням інформації, яка породжує обґрунтований сумнів у дотриманні прокурором відповідних правил.».

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 14.07.2022 у справі № 640/1083/20, від 22.09.2022 у справі №200/7541/20-а, та підтримана у постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 420/7076/20.

Верховним Судом у постанові від 21.03.2024 у справі № 460/6862/20 зазначено, що НАЗК не проводить перевірку декларацій, які подавали прокурори до запровадження електронних декларацій. Тоді як при атестації прокурорів надається оцінка інформації із цих декларацій. Моніторинг способу життя суб`єктів декларування передбачає лише вибіркову перевірку та на підставі повідомлень фізичних чи юридичних осіб, а також із засобів масової інформації та інших відкритих джерел інформації, яка містить відомості про невідповідність рівня життя суб`єктів декларування задекларованим ними майну і доходам. Тобто це передбачає необхідність наявності інформації про таку невідповідність, яку вже НАЗК перевіряє. Тоді як робота кадрових комісій спрямована саме на самостійне виявлення фактів такої невідповідності.

Відомості, які містяться в декларації, поданій прокурором, відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції, разом з іншими відомостями, які отримано кадровою комісією, відповідно до положень Порядку № 221, є матеріалами атестації, які досліджуються та обговорюються під час проведення співбесіди, за результатами якої кадрова комісія приймає рішення про успішне чи неуспішне проходження прокурором атестації.».

У пункті 39 Бордоської декларації «Судді та прокурори в демократичному суспільстві» зазначено, що прокурорами мають бути особи з високими моральними якостями; через характер повноважень, на виконання яких вони свідомо погодились, прокурори є постійно відкриті для публічної критики; будучи головними суб`єктами здійснення правосуддя, вони мають повсякчасно підтримувати честь і гідність своєї професії.

Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль прокуратура відіграє у становленні правової держави, особливо з урахуванням зміни її статусу у результаті вищевказаних конституційних змін. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу прокурорів, запорукою формування довіри народу до прокурорів та органів прокуратури в цілому.

Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності прокурорів, які віднесені до української системи правосуддя, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах чесності у способі власного життя та виконанні своїх професійних обов`язків.

Авторитет та довіра до органів прокуратури формуються залежно від персонального складу осіб, які обіймають посади прокурорів та формують корпус органів прокуратури.

Легітимна мета вимірювання доброчесності полягає в здобутті доказів умисного порушення норм прокурорської етики чи свідомого нехтування стандартами поведінки, які забезпечують суспільну довіру до органів прокуратури як складової органів правосуддя, а також допущення поведінки, що підриває авторитет правосуддя.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «доброчесність», яке використовується у процедурі атестації прокурорів.

Водночас відсутність у законі визначення цього терміну не звільняє суб`єктів правовідносин використовувати його в процесі правозастосування та під впливом як змісту (суті) зовнішніх поведінкових факторів, так і через їхнє зіставлення з якостями, чеснотами чи властивостями, під якими в моральному, етичному, соціально-правовому, світоглядному та іншому сенсах розуміється (сприймається) поняття доброчесність, пояснити і мотивувати за якими ознаками той чи інший прокурор не може бути віднесений до доброчесних.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 600/1450/20-а, від 09.11.2023 у справі № 640/600/20 та підтриманий у постановах Верховного Суду 30.01.2024 у справі №640/36185/21 від 24.06.2024 у справі № 260/1134/23 та від 08.08.2024 у справі №420/7076/20.

Суд зазначає, що обсяг мотивів, які повинна навести у рішенні кадрова комісія жодними чинними нормативно-правовими актами не визначено.

Відповідач обґрунтовує правомірність спірного рішення тим, що у кадрової комісії виник обґрунтований сумнів щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності та доброчесності у зв`язку з низьким рівнем теоретичної підготовки, зокрема під час співбесіди ОСОБА_1 не було надано аргументованих пояснень чи документального підтвердження (у тому числі фіскальними документами) природи походження значних готівкових коштів (близько 400 тис. доларів США) накопичених ним та членами сім`ї.

Судом встановлено, що рішення кадрової комісії стосовно позивача містить мотиви його прийняття, висновки, зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

Водночас, у матеріалах справи мається опитувальник, який необхідний для надання оцінки спірному рішенню Кадрової комісії, що передбачено пунктом 11 розділу ІV Порядку №221.

З тексту опитувальника вбачається наступна інформація стосовно позивача:

Запитання №2: «У 2016 Ви отримали право користування автомобілем марки Ауді А5 2013 р.в., який, відповідно до поданої декларації, належить Вашому батьку. Чи придбав Ваш батько вказаний автомобіль за власні кошти? - Якщо «так», поясніть джерело їх походження та надайте підтверджуючі документи:».

Відповідь за запитання №2: «Вказаний автомобіль мій батько придбав за власні заощадження та заощадження моєї нині покійної матері.

Мій батько з 1996 року по 2015 рік був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (скановані копії документів додаються). Протягом усього часу у приватному порядку (самостійно) займався підприємницькою діяльністю (торгівля овочами), а також надавав послуги з вантажних перевезень по території України та у такі країни, як Греція, Болгарія, Румунія, Молдова, Росія, Білорусь, Литва, Латвія, Естонія. Після 2015 року по даний час продовжує займатися торгівлею овочами на овочевому ринку «Троєщина», у приватному порядку надає послуги з вантажних перевезень на власному вантажному автомобілі марки «DAF» (сканована копія техпаспорта додається).

Для здійснення своєї діяльності батько у 1994 році придбав вантажний автомобіль марки «ГАЗ», у подальшому, після продажу автомобіля «ГАЗ», у 2000-х роках придбав по черзі два автомобіля марки «Камаз», а у 2013 році, після продажу останнього автомобіля марки «Камаз», придбав вантажний автомобіль марки «DAF», яким користується по даний час.

Крім того, моя мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (сканована копія свідоцтва про смерть додається) з 2013 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем (скановані копії документів додаються), надавала послуги з міжнародних та внутрішніх вантажних перевезень. Займаючись підприємницькою діяльністю вона заощадила готівкові кошти у валюті на суму 140 тис. доларів США. Батько від підприємницької діяльності заощадив загалом готівкових грошових коштів у валюті на загальну суму 220 тис. доларів США. Крім того, я приблизно з 2010 - 2011 років до 2014 - 2015 року періодично обмінював кошти із заробітної плати на готівкові долари США та віддавав їх батькові, які він теж витрачав разом із своїми коштами. Усього мною таким чином було передано батькові приблизно 30 тис. доларів США. Загальна сума отриманої мною заробітної плати за час роботи в органах прокуратури з 2001 по 2019 рік включно склала у перерахунку у валюту 188 тис. доларів США (розрахунок заробітної плати додається).

Скановані копії документів (закордонні паспорти з відмітками про перетин батьком кордону, виписки з ЄДРЮОФОП батька та матері, техпаспорт на автомобіль «DAF», довідка РСЦ про вантажні авто, які перебували у власності батька - ОСОБА_5 ), додаються до листа.

Примітка: у зв`язку з тим, що база автотранспорту РСЦ ведеться лише з 2003 року, автомобіль ГАЗ помилково у довідці РСЦ зазначається у власності батька з 30.01.2003, а не з 1994 року, як це було у дійсності.

Автомобіль Ауді А5 батьком продано у 2019 році приватній особі за суму, еквівалентну 12500 доларів США.».

Запитання №3: «22.05.2018 Ви отримали право користування автомобілем марки Ауді А6 2014 р.в., який, відповідно до поданої декларації, належить Вашому батьку. Чи придбав Ваш батько вказаний автомобіль за власні кошти? - Якщо «так», поясніть джерело їх походження та надайте підтверджуючі документи:».

Відповідь за запитання №3: «Вказаний автомобіль мій батько придбав за власні заощадження та заощадження моєї нині покійної матері.

Мій батько з 1996 року по 2015 рік був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (скановані копії документів додаються). Протягом усього часу у приватному порядку (самостійно) займався підприємницькою діяльністю (торгівля овочами), а також надавав послуги з вантажних перевезень по території України та у такі країни, як Греція, Болгарія, Румунія, Молдова, Росія, Білорусь, Литва, Латвія, Естонія. Після 2015 року по даний час продовжує займатися торгівлею овочами на овочевому ринку «Троєщина», у приватному порядку надає послуги з вантажних перевезень на власному вантажному автомобілі марки «DAF» (сканована копія техпаспорта додається).

Для здійснення своєї діяльності батько у 1994 році придбав вантажний автомобіль марки «ГАЗ», у подальшому, після продажу автомобіля «ГАЗ», у 2000-х роках придбав по черзі два автомобіля марки «Камаз», а у 2013 році, після продажу останнього автомобіля марки «Камаз», придбав вантажний автомобіль марки «DAF», яким користується по даний час.

Крім того, моя мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (сканована копія свідоцтва про смерть додається) з 2013 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем (скановані копії документів додаються), надавала послуги з міжнародних та внутрішніх вантажних перевезень. Займаючись підприємницькою діяльністю вона заощадила готівкові кошти у валюті на суму 140 тис. доларів США. Батько від підприємницької діяльності заощадив загалом готівкових грошових коштів у валюті на загальну суму 220 тис. доларів США. Крім того, я приблизно з 2010 - 2011 років до 2014 - 2015 року періодично обмінював кошти із заробітної плати на готівкові долари США та віддавав їх батькові, які він теж витрачав разом із своїми коштами. Усього мною таким чином було передано батькові приблизно 30 тис. доларів США. Загальна сума отриманої мною заробітної плати за час роботи в органах прокуратури з 2001 по 2019 рік включно склала у перерахунку у валюту 188 тис. доларів США(розрахунок заробітної плати додається).

Скановані копії документів (закордонні паспорти з відмітками про перетин батьком кордону, виписки з ЄДРЮОФОП батька та матері, техпаспорт на автомобіль «DAF», довідка РСЦ про вантажні авто, які перебували у власності батька - ОСОБА_5 ), додаються до листа.

Примітка: у зв`язку з тим, що база автотранспорту РСЦ ведеться лише з 2003 року, автомобіль ГАЗ помилково у довідці РСЦ зазначається у власності з 30.01.2003, а не з 1994 року, як це було у дійсності.

Автомобіль Ауді А5 батьком продано у 2019 році приватній особі за суму, еквівалентну 12500 доларів США.».

Запитання №4: «24.09.2019 Ваш батько ( ОСОБА_5 ) набув у власність квартиру у АДРЕСА_1 ) за договором купівлі-продажу-48.6 кв.м. Повідомите вартість набуття даної квартири. Надайте підтверджуючі документи. Вартість набуття квартири згідно з договором купівлі-продажу становить 1509795 грн. 84 коп. (сканкопія договору додається до листа). Чи придбав Ваш батько вказане житло за власні кошти?».

Відповідь за запитання №3: «- Якщо «так», поясніть джерело їх походження та надайте підтверджуючі документи:

Вказану квартиру мій батько придбав за власні заощадження та заощадження моєї нині покійної матері.

Мій батько з 1996 року по 2015 рік був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (скановані копії документів додаються). Протягом усього часу у приватному порядку (самостійно) займався підприємницькою діяльністю (торгівля овочами), а також надавав послуги з вантажних перевезень по території України та у такі країни, як Греція, Болгарія, Румунія, Молдова, Росія, Білорусь, Литва, Латвія, Естонія. Після 2015 року по даний час продовжує займатися торгівлею овочами на овочевому ринку «Троєщина», у приватному порядку надає послуги з вантажних перевезень на власному вантажному автомобілі марки «DAF» (сканована копія техпаспорта додається).

Для здійснення своєї діяльності батько у 1994 році придбав вантажний автомобіль марки «ГАЗ», у подальшому, після продажу автомобіля «ГАЗ», у 2000-х роках придбав по черзі два автомобіля марки «Камаз», а у 2013 році, після продажу останнього автомобіля марки «Камаз», придбав вантажний автомобіль марки «DAF», яким користується по даний час.

Крім того, моя мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (сканована копія свідоцтва про смерть додається) з 2013 року була зареєстрована фізичною особою-підприємцем (скановані копії документів додаються), надавала послуги з міжнародних та внутрішніх вантажних перевезень. Займаючись підприємницькою діяльністю вона заощадила готівкові кошти у валюті на суму 140 тис. доларів США. Батько від підприємницької діяльності заощадив загалом готівкових грошових коштів у валюті на загальну суму 220 тис. доларів США. Крім того, я приблизно з 2010 - 2011 років до 2014 - 2015 року періодично обмінював кошти із заробітної плати на готівкові долари США та віддавав їх батькові, які він теж витрачав разом із своїми коштами. Усього мною таким чином було передано батькові приблизно 30 тис. доларів США. Загальна сума отриманої мною заробітної плати за час роботи в органах прокуратури з 2001 по 2019 рік включно склала у перерахунку у валюту 188 тис. доларів США (розрахунок заробітної плати додається).

Скановані копії документів (закордонні паспорти з відмітками про перетин батьком кордону, виписки з ЄДРЮОФОП батька та матері, техпаспорт на автомобіль «DAF», довідка РСЦ про вантажні авто, які перебували у власності батька - ОСОБА_6 ), додаються до листа.

Примітка: у зв`язку з тим, що база автотранспорту РСЦ ведеться лише з 2003 року, автомобіль ГАЗ помилково у довідці РСЦ зазначається у власності з 30.01.2003, а не з 1994 року, як це було у дійсності.

Автомобіль Ауді А5 батьком продано у 2019 році приватній особі за суму, еквівалентну 12500 доларів США.».

Тобто до матеріалів атестаційної справи позивачем було фактично додано (в розрізі вище вказаних запитань):

- закордонні паспорти з відмітками про перетин батьком кордону,

- виписки з ЄДРЮОФОП батька та матері позивача,

- техпаспорт на автомобіль «DAF»,

- довідка РСЦ про вантажні авто, які перебували у власності батька - ОСОБА_6 ,

- повідомлення про припинення підприємницької діяльності ФОП (з якого вбачається, що батько позивача припинив свою діяльність з 03.12.2015),

- договір про набуття у власність квартири батько позивача у м. Києві (вул. Деміївська, 18) за договором купівлі-продажу - 48.6 кв.м.,

- розрахунок заробітної плати позивача.

Тобто, відповідно до майнових декларацій, які наявні у відкритих даних мережі інтернет та матеріалів атестації, з 03.03.2016 позивач користувався автомобілем Audi А5 2013 року випуску, який належав його батьку. З 22.05.2018 позивач користується автомобілем Audi А6 2014 року випуску, що теж належить його батьку. Крім того, 24.09.2019 батько позивача набув у власність за договором купівлі-продажу квартиру у площею 48.6 кв.м.

Хоча позивач надав комісії документи, що підтверджують факт реєстрації батька приватним підприємцем, будь-яку інформацію щодо доходів батька від такої діяльності він не підтвердив, бажання чи наміри спробувати зібрати відповідну інформацію також не підтвердив та у підсумку заявив, що підтвердження доходів відсутнє (про що йдеться у відеозаписі співбесіди з ОСОБА_1 (відеофайл - S1750013.MP4 наявний у матеріалах цієї справи).

Позивачем не надано жодних документів, які підтверджують походження коштів на придбання зазначеного вище майна.

Таким чином, у зв`язку з викладеним, на переконання суду, у кадрової комісії був обґрунтований сумнів у відповідності позивачу критеріям професійної етики та доброчесності прокурора.

Суд зазначає, що одним із критеріїв процедури перевірки дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності (підпункт 3 пункту 9 розділу ІV Порядку №221) є відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції.

При цьому завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його відповідності вимогам професійної етики і доброчесності прокурора.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

Вказані обґрунтовані сумніви можуть виникати у тих випадках, коли наявні підстави вважати, що дії (бездіяльність) прокурора свідчать про його невідповідність критеріям навіть за відсутності з приводу таких дій (бездіяльності) офіційного рішення уповноважених посадових осіб чи органів державної влади (або у випадку прийняття рішення на користь прокурора, якщо є сумніви щодо об`єктивності такого рішення).

У процедурі атестації обґрунтовані сумніви уповноваженої комісії набувають значення, а прокурор, який має намір підтвердити свою відповідність вимогам професійної етики та доброчесності, повинен спростувати такі сумніви або довести їх необґрунтованість. У протилежному випадку, задля досягнення мети запровадженої реформи прокуратури, такі сумніви можуть бути витлумачені не на користь особи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 08.08.2024 у справі №420/7076/20.

Також у постанові від 08.08.2024 у справі №420/7076/20 Верховний Суд, вирішуючи спір у подібних правовідносинах та скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій про задоволення позову, зазначив: «надаючи оцінку оскаржуваному рішенню Кадрової комісії суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позивач не має відповідних повноважень щодо отримання інформації про доходи будь - яких фізичних осіб окрім себе. Також суди вказали, що членами Десятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур не зібрано жодних доказів, що підтверджують недоброчесність позивача. З матеріалів, якими керувалась кадрова комісія при прийнятті оскаржуваного рішення, вбачається, що в них взагалі відсутні будь - які відомості щодо джерел походження коштів, відсутні підтвердження направлення запитів до будь - яких органів державної влади чи місцевого самоврядування з цих питань, матеріали перевірок, тощо, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність, необґрунтованість та надуманість зазначених тверджень, які є припущеннями членів комісії, які не підтверджені жодним доказом. Також суди встановили, що в ході проведення співбесіди ОСОБА_1 були надані пояснення щодо джерел походження коштів. Зокрема, позивач зазначив, що: вказаний у декларації про доходи за 2019 рік автомобіль Лексус у 2016 році був придбаний його дідусем та бабусею за накопичені під час життя кошти та пенсію і їх сукупний дохід в повній мірі підтверджував їх можливість придбати вказаний автомобіль; автомобіль Порше Каєнн був придбаний його тестем у 2018 році ще до одруження позивача.

У свою чергу, Комісія критично поставилася до наданих позивачем пояснень та, за відсутності будь-яких відомостей щодо джерел походження коштів, не використавши свої повноваження щодо здійснення відповідних запитів до будь - яких органів державної влади чи місцевого самоврядування з цих питань, дійшла висновку про обґрунтованість сумнівів щодо щирості та правдивості відомостей, наданих ОСОБА_1.

Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що рішення судів попередніх інстанцій в частині висновків необґрунтованості оскаржуваного рішення комісії не містить мотивів, які б ґрунтувалися на дослідженні доказів, які надавалися позивачем на спростування висновків комісії.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили всі обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування у цій частині.».

Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду, суд дійшов висновує про те, що позивач не надав суду доказів, які б спростували висновок кадрової комісії про наявність сумніву щодо його професійної компетентності та доброчесності.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 № 160/5323/21 підкреслив, що у межах процедури атестації прокурор повинен не тільки надати пояснення з приводу питань, які виникли до нього у членів комісії, а й у разі необхідності маючи намір довести відповідність його вимогам доброчесності, а має бути готовим надавати відповідні докази на підтвердження своїх пояснень, які б спростували сумніви комісії щодо невідповідності його цьому критерію.

Отже, у випадку ненадання прокурором під час співбесіди відповідних доказів, у членів кадрової комісії можуть виникнути обґрунтовані сумніви щодо відповідності такого прокурора критеріям етики та доброчесності, яких достатньо для прийняття обґрунтованого рішення про неуспішне проходження таким прокурором співбесіди.

Оскільки атестація прокурора за критерієм доброчесності включає з`ясування та оцінку всіх аспектів життя і діяльності такого прокурора не лише професійного характеру, але й морально-етичного, то Кадрова комісія, здійснюючи визначені законом повноваження, які водночас є правом та обов`язком, проводила оцінку позивача за критерієм доброчесності в контексті оцінки всіх аспектів його життя. Висловлюючи бажання взяти участь в атестації, позивач тим самим погодився з умовами атестації, в тому числі й щодо проведення стосовно нього перевірки, з`ясування обставин його особистого життя та надання цим обставинам публічності.

Доброчесна поведінка прокурора торкається всіх сфер його життя, у тому числі й матеріальної (майнової) сфери, виявляючи повагу до законів і лояльність до публічних фінансових інтересів держави.

Кадрова комісія у межах процедури атестації прокурора не здійснювала повноважень антикорупційного чи правоохоронного органу, проте надала оцінку тій інформації, яка наявна в матеріалах атестації, та поясненням прокурора з приводу такої інформації.

При цьому Кадрова комісія керувалася метою виключити будь-які сумнівні факти щодо походження майна, яке знаходиться у користуванні прокурора та його сім`ї, добросовісності декларування прокурором своїх та членів сім`ї статків або публічної поведінки прокурора не лише з точки зору вимог законодавства, але й з метою зміцнення переконання суспільства у чесності прокурора та з огляду на те, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини, поведінка та репутація прокурора були бездоганними.

Суд зауважує, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявність яких саме по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

При цьому, як зазначалось вище, кадрові комісії приймають рішення колегіально після закритого обговорення, процес якого згідно вимог законодавства не повинен фіксуватися ні в протоколі засідання, ні в рішенні кадрової комісії. Тому забезпечити повну і всебічну перевірку з боку суду факту врахування членами кадрових комісій абсолютно усіх обставин, які стосуються прийняття ними рішення, a priori неможливо, так само, як неможливо забезпечити таку перевірку щодо будь-якого колегіального органу, члени якого проводять обговорення та приймають рішення таємно.

Окрім цього слід враховувати, атестація прокурорів є окремою, тимчасовою процедурою ad hoc, яка обумовлена низьким рівнем довіри суспільства до прокуратури та передбачена винятково Законом № 113-ІХ. Регулювання діяльності кадрових комісії, в тому числі, вимоги щодо їх рішень про неуспішне проходження атестації на стадії співбесіди встановлені тим самим законодавством, яке регулює процес проведення атестації в цілому.

Для цілей проведення атестації, відповідного стандарту обґрунтованості та того рівня аргументації, яка наведена в рішеннях кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації за результатами співбесіди, цілком достатньо для того, щоб дійти до висновку, що прокурор не відповідає одному чи кільком критеріям, які встановлені у пп. 2 п. 13 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113 (професійна компетентність, професійна етика, доброчесність).

Кадрова комісія не зобов`язана нормами Закону юридично довести чи встановити у деталях невідповідність прокурора конкретному критерію, а уповноважена лише вказати на чіткий перелік обставин, які стали підставою для прийняття кадровою комісією колегіального рішення, що підтверджує наявність у членів комісії обґрунтованих сумнівів щодо відповідності прокурора одному чи кільком із вказаних критеріїв.

Відсутність у суду законодавчої можливості перевірити ці обставини у зв`язку з об`єктивними причинами наприклад, таємність обговорення членами кадрових комісій отриманої інформації, жодним чином автоматично не означає, що рішення кадрової комісії є необґрунтованими та протиправними.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення відповідає вимогам, встановленим Порядком № 221, зокрема, типовій формі, містить посилання на нормативно-правові акти, що підтверджують повноваження комісії та підстави його прийняття. Також в рішенні наявне його обґрунтування.

Водночас, зі змісту пункту 3 частини другої статті 2 КАС України випливає, що під обґрунтованістю розуміється врахування суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Жодних інших загальних вимог, критеріїв чи умов для визнання рішення суб`єкта владних повноважень обґрунтованим ні в КАС України, ні в інших законодавчих актах, немає.

Саме по собі поняття «обґрунтованості» не має єдиного, чітко визначеного та універсального переліку характеристик, яким мають відповідати абсолютно всі рішення суб`єктів владних повноважень або інших суб`єктів прийняття рішень. Обґрунтованість окремого рішення має встановлюватися в кожному конкретному випадку з урахуванням відповідного законодавства, характеру рішень, мети їх ухвалення та обставин, за яких вони приймалися.

При визначенні рівня обґрунтованості, який має бути забезпечений у рішеннях кадрових комісій про неуспішне проходження прокурором атестації, необхідно виходити зі спеціального законодавства, що регулює їхню діяльність, зокрема, - Закону 113-ІХ, Порядку роботи кадрових комісій, Порядку проходження прокурорами атестації. Саме це законодавство є обов`язковим для дотримання кадровими комісіями.

Слід зазначити, що саме до повноважень кадрових комісій входить дослідження матеріалів, обговорення результатів атестації прокурора та прийняття рішень про успішне чи неуспішне її проходження, що в свою чергу і є дискреційними повноваженнями кадрових комісій.

Відповідно до статті 3 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, правову основу регулювання відносин у сфері професійної етики та поведінки прокурорів становлять Конституція України, Закони України «Про прокуратуру», «;Про захист суспільної моралі», «;Про запобігання корупції», «;Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та інше законодавство, що стосується діяльності органів прокуратури, накази Генерального прокурора тощо, а тому знання вимог антикорупційного законодавства, з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфліктів інтересів, інших встановлених Законом України «Про запобігання корупції» вимог, обмежень та заборон має свідчити про достатню професійну компетентність відповідного прокурора.

У Європейських керівних принципах з етики і поведінки для прокурорів («Будапештські керівні принципи»), прийнятих на 6-й конференції Генеральних прокурорів Європи у Будапешті 31.05.2005, відзначено, що прокурори відіграють ключову роль у системі кримінальної юстиції, і повинні твердо дотримуватися професійних стандартів та підтримувати честь і гідність своєї професії; відповідати найвищим стандартам чесності і піклування, прокурори не повинні компрометувати своїми вчинками в приватному житті такі позитивні якості співробітників органів прокуратури, як чесність, справедливість і неупередженість.

Аналогічні положення викладені у Стандартах професійної відповідальності та викладення основних прав і обов`язків прокурорів, прийнятих Міжнародною асоціацією прокурорів 21.04.1999.

Згідно з вимогами статті 19 Закону № 1697-VII прокурор зобов`язаний неухильно додержуватися Присяги прокурора, правил прокурорської етики, зокрема не допускати поведінки, яка дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Статтею 4 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів визначено, що одними із принципів, на яких ґрунтується професійна діяльність прокурорів, є доброчесність, формування довіри до прокуратури.

Кодексом професійної етики та поведінки передбачено, що прокурор повинен постійно дбати про свою компетентність, професійну честь і гідність (ст. 11); при виконанні службових обов`язків прокурор має дотримуватися загальноприйнятих етичних норм поведінки, бути взірцем доброчесності, вихованості і культури (ст. 16); прокурор має суворо дотримуватися обмежень, передбачених антикорупційним законодавство, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних (ст. 19).

Відповідно до п. п. 1, 3 Керівних принципів, що стосуються державних обвинувачів, які прийнято восьмим Конгресом Організації об`єднаних націй з попередження злочинності та поводження з правопорушниками (Гавана, Куба, 27 серпня - 7 вересня 1990 року), особи, відібрані для здійснення судового переслідування, повинні мати високі моральні якості та здібності, а також відповідну підготовку та кваліфікацію. Особи, які здійснюють судове переслідування, будучи найважливішими представниками системи здійснення кримінального правосуддя, завжди зберігають честь та гідність своєї професії.

Співбесіда є третім та останнім етапом атестації, метою проведення якої є виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, за підсумками якої приймається рішення про успішне або неуспішне проходження прокурорами атестації. За комісією зберігається право на надання відповідної оцінки прокурорам за результатами цього етапу атестації.

Таким чином, кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою прокурорів.

Саме кадрові комісії за приписами Закону № 113-ІХ, Порядку надають оцінку матеріалам атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Такі повноваження належить до виключної компетенції кадрових комісій.

У зв`язку із чим комісія вправі надавати оцінку дотриманню прокурорами цих вимог. В іншому випадку нівелюється сама мета як проведення співбесіди, так і атестації в цілому. Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 державам- членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, у межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Відтак, повноваження кадрових комісій щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційним.

З огляду на дискреційний характер повноважень кадрових комісій щодо встановлення відповідності прокурора вимогам професійної етики та доброчесності та прийняття у зв`язку із цим відповідного рішення, вбачається, що суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо перевірки дискреції кадрової комісії під час проведення співбесіди на третьому етапі атестації прокурорів, процедура проведення якого визначена пунктом 9 розділу IV Порядку №221, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 640/1083/20, від 22.09.2022 у справі № 200/7541/20-а, від 29.09.2022 у справі № 260/3026/20, від 20.10.2022 у справах № 140/17496/20 та 640/18156/20, від 06.10.2022 у справі № 640/777/20), від 24.10.2022 у справі № 640/1358/20, від 03.11.2022 у справі № 640/1088/20, від 08.11.2022 у справі № 640/1559/20, від 10.11.2022 у справі № 280/7188/20.

Відповідно до пунктів 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та пункту 9 розділу IV Порядку № 221 в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди), за результатами якої приймається рішення кадрової комісії про успішне або неуспішне проходження прокурором атестації. У разі неуспішного проходження атестації прокурором, таке рішення є безальтернативною підставою для прийняття наказу про звільнення прокурора з посади, яке має ознаки рішення суб`єкта владних повноважень, з огляду на що має відповідати вимогам частини другої статті 2 КАС України. Тому рішення цього органу [кадрової комісії] можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить його дискреційним повноваженням під час атестування прокурорів й ухвалення за наслідками цієї процедури відповідних рішень.

При цьому, суд під час перевірки рішення кадрової комісії, не втручаючись у дискреційні повноваження вказаної комісії та керуючись завданнями адміністративного судочинства, передбаченими статтею 2 КАС України, досліджує пояснення позивача та надані ним документи на підтвердження наданих ним пояснень щодо розбіжностей встановлених цією комісією під час проведення співбесіди та з`ясовує, чи дійсно вони спростовують висновки комісії, які стали підставою для прийняття спірного рішення.

Вказані висновки застосовувалися також Верховним Судом у постанові від 24.06.2024 у справі №260/1134/23.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27.03.2018 у справі № П/800/409/17, від 25.04.2018 у справі № 800/328/17, від 12.06.2018 у справі № 800/248/17, від 26.06.2018 у справі № 800/264/17, від 18.09.2018 у справі № 800/354/17, від 28.01.2019 у справі №9901/725/18).

Так, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що установлена легітимна мета дій ВККС щодо з`ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.

Вмотивованість кожного критерію та його елементів з урахуванням внутрішнього переконання кожного члена Комісії і ВККС у цілому закон не передбачає, оскільки це є способом прийняття рішення, тобто способом реалізації владних управлінських функцій.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

Як зазначено у рішеннях Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 9901/66/19, від 27.05.2020 у справі № 9901/88/19 в умовах, коли законодавець не визначив критеріїв оцінювання, а особливо коли йдеться про оцінку таких загальних категорій як «доброчесність» і «суспільна довіра», оцінювання завжди має суб`єктивний характер. За таких обставин вирішальним є особисте переконання кожного члена складу комісій, яке зрештою і визначає характер їх голосування.

Достатнім є наявність конкретної інформації, яка, з урахуванням наданих особою пояснень та аргументів (які не сприйняті як переконливі), не спростовує уяву (сприйняття) визначених законом осіб щодо її достатньої відповідності цим критеріям.

Так, абзацом третім пункту 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації, прийняте кадровими комісіями за результатами співбесіди, повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття. Це єдина вимога до обґрунтованості (своєрідний стандарт обґрунтованості) рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації як в цілому, так і на стадії співбесіди, зокрема. Цієї вимоги кадрові комісії мають дотримуватися при прийнятті своїх рішень про неуспішне проходження атестації.

Цього стандарту було повністю дотримано при прийнятті рішення про неуспішне проходження атестації позивачем за результатами співбесіди оскільки в цьому рішенні кадрової комісії були перераховані всі обставини, що вплинули на його прийняття.

У своїй постанові від 26.11.2021 у справі № 640/1846/20 Верховний Суд зазначив про те, що суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурорами правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати його відповідність цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії. У той же час суд перевіряє дотримання стороною відповідної процедури та встановлених законодавством вимог при вчиненні оскаржуваних дій та прийнятті оскаржуваного рішення(п.88).

При цьому потрібно зазначити, що жодних процедурних порушень при вчиненні оскаржуваних дій та прийнятті оскаржуваного рішення кадровою комісією вчинено не було. Такі обставини не викладені і в оскаржуваних судових рішеннях.

Етичний стандарт, якого повинні дотримуватись прокурори, як члени державної системи правосуддя, значно вищий за стандарт, якому повинні відповідати інші державні службовці.

Кадрова комісія повністю виконала вимоги як спеціального закону і підзаконних нормативно-правових актів, на основі яких вона діяла (що були неодноразово визнані Верховним Судом, як такі, що мають юридичну силу), так і загальні вимоги адміністративного законодавства щодо викладення (достатньої деталізації) підстав для ухвалення рішень, передбачених для цілей атестації.

Як зазначалося, атестація в частині встановлення відповідності прокурорів вимогам професійної етики та доброчесності не має нічого спільного з процедурою доведення вчинення або невчинення злочину, адміністративного правопорушення чи дисциплінарного проступку, у тому числі порушення антикорупційного законодавства.

Подібний висновок хоч і не виключений (з огляду на перелік питань, що підлягають дослідженню в рамках атестації), проте не має для прокурора несприятливих правових наслідків у вигляді початку процедури притягнення його до відповідальності.

Відповідно до практики ЄСПЛ, одних лише сумнівів у доброчесності достатньо для відмови у доступі до державної посади. Працівники судової системи та кандидати не користуються презумпцією невинуватості в цьому процесі, і негативні припущення можуть бути сформульовані так, що обов`язок доказування перекладається на них і може застосовуватися об`єктивний тест («на видимість») для визначення обґрунтованості будь-якого припущення.

Ще у 2006 році Велика Палата ЄСПЛ у рішенні у справі «Жданок проти Латвії» наголосила на тих самих сумнівах у доброчесності, які є достатніми для відмови у доступі до державної посади: «Відносно заявниці ніколи не порушувалося кримінальне провадження. Якби це мало місце, вона могла б скористатися такими гарантіями, як презумпція невинуватості або виправдання за браком доказів. Як видається, відмова в пасивному виборчому праві, передбаченому частиною 6 статті 5 Закону 1995 р., є особливою мірою публічного права, яка обмежує доступ до політичного життя на вищому рівні. У ході розгляду, порушеного відповідно до цих положень, можливо, що сумніви були витлумачені не на користь особи, яка мала намір виставити свою кандидатуру, що на неї було покладено обов`язок доказування і що припущення набули значення».

З цього рішення ЄСПЛ випливає, що судді/прокурори при оцінюванні їхньої доброчесності: не користуються презумпцією невинуватості; не користуються правом не свідчити проти себе («право зберігати мовчання»). Також щодо них: можуть бути сформульовані негативні припущення, і може бути застосований об`єктивний тест («на видимість») для визначення достовірності будь-якого припущення.

Згідно з Рекомендацією Комітету міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію з приводу меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання (зокрема, постанови від 27.03.2018 у справі № П/800/409/17, від 25.04.2018 у справі № 800/328/17, від 12.06.2018 у справі № 800/248/17, від 26.06.2018 у справі № 800/264/17, від 18.09.2018 у справі № 800/354/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі і суд, не може втручатися у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції Комісії щодо кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посаду судді в межах участі у конкурсі на заміщення вакантної посади судді.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

З вказаного слідує, що суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають виключно члени кадрової комісії.

Посилання позивача на безпідставність встановлення комісією невідповідності його рівня професійної компетентності, є неприйнятними, виходячи з того, що співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання (пункт 12 розділу IV Порядку № 221).

За змістом п. 13 розділу IV Порядку № 221 співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії. Обговорення відбувається шляхом опитування прокурора членами комісії та надання ним відповідей і пояснень. Під час співбесіди підлягають обговоренню питання, які Комісією вважаються важливими, у тому числі ті, які можуть впливати на формування громадської думки щодо професійної етики та доброчесності прокурора.

З аналізу викладеного вбачається, що комісія враховує результати виконаного прокурором практичного завдання, однак вона не обмежена при визначенні професійної компетентності прокурора лише результатами виконаного ним практичного завдання, і у випадку наявності інших підстав, що породжують сумнів у відповідності прокурора цьому критерію, уповноважена ставити питання поза межами практичного завдання.

Враховуючи те, що позивач не навів переконливих доводів на спростування висновку кадрової комісії про наявність сумніву щодо його професійної компетентності та доброчесності, відповідних доказів не надав, суд дійшов висновку про те, що спірне рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами проведення третього етапу (співбесіди) містить мотиви його прийняття, висновки зроблені комісією за результатами дослідження матеріалів атестації, наданих позивачем пояснень, тобто прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно. Підстави для визнання протиправним та скасування вказаного рішення відсутні.

Суд враховує, що висновки Верхового суду від 20.10.2022 у цій справі з приводу того, що підставою для прийняття такого рішення комісія вказала, що комісією з`ясовано обставини, які свідчать про невідповідність позивача вимогам доброчесності.

У мотивувальній частині постанови зазначено наступне:

«76. Однією з таких обставин Комісією вказано: «… не надав чітких та обґрунтованих пояснень щодо підстав і причин фактичного підтримання ним клопотання адвоката про зміну запобіжного заходу особі у справі щодо вбивства журналіста, мотивуючи свої дії наявною інформацією щодо загрози життю і здоров`ю підозрюваного. Водночас, прокурор під час засідання на запитання члена Комісії погодився про доцільність застосування в цьому випадку альтернативних заходів з метою забезпечення безпеки підозрюваного, не змінюючи при цьому запобіжний захід.

77. Також Комісія зазначила. що прокурор не проявляє принциповості і послідовності. Так, на численні публікації ганебного змісту, зокрема, «Кровавый «дружинник» Шкаф и его покровители из АП, прокуратури и полиции» (как отмазывали Крысина в Генпрокуратуре), розміщеній у відомому інтернет-виданні ОРД (Человек не терпит насилия!), він не звернувся до суду з позовними заявами про захист честі, гідності та ділової репутації. Така поведінка. на думку Коімісії, узгоджувалася б з вимогами до прокурора, визначеними Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів».

78. Щодо зазначеної підстави, вказаної Комісією, суди попередніх інстанцій вказали про таке.

79. Відповідно до частини першої статті 36 Кримінального процесуального кодексу України прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові та інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення прокурора.

80. Згідно з частиною другою статті 45 Закону №1697 рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу можуть бути оскаржені виключно в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. Якщо за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність прокурора в межах кримінального процесу встановлено факти порушення прокурором прав осіб або вимог закону, таке рішення може бути підставою для дисциплінарного провадження.

81. Відповідно до статті 307 Кримінального процесуального кодексу України рішення за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування приймає слідчий суддя.

82. Згідно з частиною першою статті 73 Закону № 1697 в редакції до 19.09.2019 року, питання щодо дисциплінарної відповідальності вирішується Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів.

83. Суди встановили, що у матеріалах справи відсутні належні докази порушення позивачем як прокурором у зазначеному Комісією кримінальному провадженні, прав, зокрема, підозрюваного щодо його безпеки. Крім того, суду не надано доказів заміни позивача як прокурора іншим в цьому кримінальному провадженні або наявності відповідної ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на дії прокурора, як і не надано доказів існування дисциплінарного провадження стосовно позивача та рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів з вказаних Комісією підстав.

84.Щодо твердження Комісії про не проявлення позивачем як прокурором принциповості і послідовності, оскільки останній не звернувся до суду з позовними заявами про захист честі, гідності та ділової репутації внаслідок «публікацій ганебного змісту» про нього, що не узгоджується із вимогами до прокурора, визначеними Кодексом професійної етики та поведінки прокурорів, суди попередніх інстанцій врахували наступне.

85. Відповідно до статті 4 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, затвердженого Всеукраїнською конференцією прокурорів від 27.04.2017 року, професійна діяльність прокурорів ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; поваги до прав і свобод людини і громадянина, недопущення дискримінації; незалежності та самостійності; політичної нейтральності; презумпції невинуватості; справедливості, неупередженості та об`єктивності; професійної честі і гідності, формування довіри до прокуратури; прозорості службової діяльності, конфіденційності; утримання від виконання незаконних наказів та вказівок; недопущення конфлікту інтересів; компетентності та професіоналізму; доброчесності, зразковості поведінки та дисциплінованості; поваги до незалежності суддів.

86. Зазначені принципи одночасно є вимогами до прокурора, зміст яких розкрито у розділі ІІ цього Кодексу.

87. Водночас, суди встановили, що Комісією в оскаржуваному рішенні не вказано яку саме з вимог до професійної діяльності прокурора не дотримано не зверненням останнім до суду щодо захисту своєї честі і гідності, які, на переконання Комісії, порушено публікаціями в Інтернет-виданні.

88. Крім того, у рішенні Конституційного Суду України, у справі № 1-2/2002 від 09.07.2002 року наголошено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

89. За цих обставин суди зауважили, що висновок Комісії щодо невідповідності компетентності позивача як прокурора вимогам Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів є безпідставним.

90. Крім того, в оскаржуваному рішенні Комісією вказано, що існують обґрунтовані сумніви щодо професійної компетентності прокурора. На поставлені запитання Комісії щодо порядку повідомлення про підозру, порядку обрання запобіжного заходу та оголошення в міжнародний розшук ним надані неправильні відповіді.

91. Відповідно до пунктів 2, 3, 6, 7 розділу IV Порядку №221 до початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

92. Кадрові комісії можуть використовувати декілька варіантів практичних завдань. Перелік варіантів практичних завдань затверджується Генеральним прокурором, а зразок практичного завдання оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора) в день першого оприлюднення графіка проведення співбесід.

93. Якщо практичне завдання передбачає застосування норм законодавства, то прокурорам дозволяється користуватися паперовими текстами норм відповідних законодавчих актів. Комісія не зобов`язана надавати прокурорам тексти норм законодавчих актів.

94. На виконання практичного завдання прокурору надається 45 хвилин. Виконання практичного завдання після завершення наданого часу забороняється. Після виконання завдання прокурор здає комісії написане ним вирішення завдання на аркуші (аркушах) з відміткою комісії.

95. Зі змісту оскаржуваного рішення Комісії суди попередніх інстанцій установили, що останньою не зазначено зауважень по суті виконаного практичного завдання позивачем щодо його письмової відповіді.

96. Разом з тим, дослідивши зміст протоколу засідання комісії №6 від 08.07.2020 року та зміст оскаржуваного рішення комісії від 08.07.2020 року №11, які за своїм змістом є тотожними, суди попередніх інстанцій встановили відсутність зазначення Комісією переліку питань з порядку повідомлення про підозру, порядку обрання запобіжного заходу та оголошення в міжнародний розшук, на які позивачем не надано правильні відповіді, в той час як зазначений Комісією в цій частині висновок є загальним, та не містить конкретних підстав невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності.

97. Відсутність зазначення як в протоколі так і в оскаржуваному рішенні Комісією запитуваних позивача питань позбавляє суд можливості співставити їх із відповідями позивача на останні, оскільки чіткість сформульованого запитання ставить в залежність прокурора від можливого вибору варіантів відповіді.

98. Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про невмотивованість рішення Комісії в цій частині, що не відповідає вимогам до такого рішення, встановленим абзацом 3 пункту 12 Порядку №233.

99. Щодо твердження Комісії про те, що прокурором не надано належної інформації щодо обставин його персональної відповідальності за результатами проведеного (у тому числі стосовно нього) службового розслідування за фактом привласнення речових доказів, суди вказали про наступне.

100. З матеріалів справи, а саме, долученої до відзиву відповідачем 2 Інформації про прокурора, судами встановлено, що за висновком цього службового розслідування «факти звинувачення стосовно прокурора виявилися безпідставними та не знайшли своє підтвердження».

101. Водночас під час судових засідань у суді першої інстанції представником відповідача не зазначено обґрунтованих пояснень щодо доцільності та необхідності надання пояснень прокурором обставин його персональної відповідальності за результатами проведеного розслідування за фактом привласнення речових доказів, за наявності позитивного висновку службового розслідування стосовно позивача.

102. За цих обставин суди дійшли висновку про те, що Кадровою комісією протиправно в основу своїх висновків про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності покладено події та факти, які у передбаченому законом порядку вже були предметом перевірки уповноважених на те державних органів (посадових осіб) і за результатами яких не встановлено будь-яких незаконних (неправомірних) діянь позивача.

103. З урахуванням цього Верховний Суд вважає правильними вказані висновки судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості спірного рішення Комісії у вказаній частині.».

Разом з тим, у цьому рішенні судом встановлені окремі обставини, які дають обґрунтовані сумніви комісії в доброчесності прокурора. А тому, підсумки Верхового Суду від 20.10.2022 у цій справі щодо протиправність висновків кадрової комісії у окремих питаннях, які висвітленні у спірному рішенні, фактично не призводять до скасування рішення кадрової комісії в цілому, оскільки твердження комісії про наявність обґрунтованих сумнівів щодо невідповідності рівня життя позивача наявним у нього та членів його сім`ї майна і доходів, оскільки під час співбесіди ним не надано аргументованих пояснень чи документального підтвердження (у тому числі фіскальними документами) природи походження значних готівкових коштів (близько 400 тис. доларів США), накопичених ним та членами його сім`ї, у рамках цієї справи не спростовано.

А наведена у спірному рішенні кадрової комісій твердження та його аргументація щодо відсутності документального підтвердження природи походження значних готівкових коштів накопичених позивачем та членами його сім`ї за результатами співбесіди, цілком достатньо для того, щоб дійти до висновку, що прокурор не відповідає одному чи кільком критеріям, які встановлені у пп. 2 п. 13 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113.

Доводи позивача про неправомочність кадрової комісії суд вважає неприйнятними з огляду на таке.

Пунктом 11 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено, що атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Положеннями пункту 22 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113- ІХ визначено, що тимчасово, до 1 вересня 2021 року в Офісі Генерального прокурора, у кожній обласній прокуратурі утворюються відповідні кадрові комісії як органи для забезпечення проведення атестації прокурорів відповідно до цього розділу.

Відповідно до пункту 1 Порядку 233 кадрові комісії здійснюють свої повноваження на підставі пункту 11, підпункту 7 пункту 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та Закону України «Про прокуратуру» № 1697 (далі Закон № 1697).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 233 для здійснення повноважень щодо забезпечення проведення атестації прокурорів та слідчих створюються комісії у складі шести осіб, з яких не менше трьох - особи делеговані міжнародними неурядовими організаціями, проектами міжнародної технічної допомоги, дипломатичними місіями.

Членами комісії можуть бути особи, які є політично нейтральними, мають бездоганну ділову репутацію, високі професійні та моральні якості, суспільний авторитет, а також стаж роботи в галузі права. Склад комісії затверджує Генеральний прокурор, який визначає її голову та секретаря (пункт 4 Порядку № 223, підпункт 8 пункту 22 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ).

Так, наказом Генерального прокурора створено 10 кадрову комісію з атестації прокурорів регіональних прокуратур.

При цьому, участь у комісії експертів, делегованих міжнародними неурядовими організаціями, дипломатичними місіями та проектами міжнародної технічної допомоги, яка передбачена Порядком № 233, убезпечує кадрові комісії від зовнішнього тиску та потенційних упереджених рішень, в даному випадку експертами є активісти з питань захисту прав людини, адвокати, науковці, тобто, це ті фахівці, що використовують власний досвід з цих питань, в тому числі, отриманий в інших державах.

Враховуючи викладене, визначення складу комісій, вимог до осіб, що можуть бути її членами, а також порядку роботи комісій є дискреційними повноваженням Генерального прокурора.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 233, прокурор у разі наявності конфлікту інтересів, або обставин, що можуть викликати сумнів у безсторонності члена кадрової комісії може заявити відвід такому члену комісії.

Однак, як встановлено судом згідно матеріалів справи, під час проведення атестації позивач жодному з членів кадрової комісії відвід не заявляв, хоча мав таку можливість, зважаючи на завчасне оприлюднення відомостей щодо складу кадрової комісії на веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до частин першої-другої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина третя статті 242 КАС України).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Решті доводів сторін суд не надає оцінку, оскільки вони не впливають на висновки суду та результат розгляду справи.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, положень проаналізованого законодавства, наявних у матеріалах справи доказів та аргументів, наведених учасниками справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачами доведено правомірність прийнятого рішення, як наслідок, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу прокурора Київської області №438 к від 12.08.2020 про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від первісних позовних вимог, які є безпідставним з огляду на викладене вище, а отже вони також не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Підстави для розподілу судових витрат по справі у суду відсутні.

Керуючись статтями 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Київської обласної прокуратури (адреса: б-р Лесі Українки, 27/2, м. Київ, 01601, ), Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011, ), Десятої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011) про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов