Справа № 320/34235/23
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2025 року справа №320/34235/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019 про стягнення з ФОП ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 21 030,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 06.09.2019 припинена його підприємницька діяльність і перед припиненням ним сплачені всі податкові борги, також стверджує, що був найманим працівником.

Відтак, на думку позивача, зазначена вимога є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Витребувано докази у учасників справи.

У вказаній ухвалі судом зазначено, що питання дотримання строків звернення до суду буде вирішене судом після отримання від відповідача доказів у справі, зокрема доказів направлення та отримання (або повернення не врученого поштового відправлення із зазначенням причин не вручення) позивачем оспорюваної вимоги та витребувано у Головного управління ДПС у м. Києві докази направлення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного сулу від 11.10.2023 заяву ОСОБА_1 від 11.07.2023 про забезпечення адміністративного позову задоволено.

Зупинено стягнення на підставі вимоги Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-14-у від 14.05.2019 на суму 21 030,90 грн. до набрання законної сили рішенням у даній справі.

На виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.10.2023 відповідачем 18.01.2024 через Електронний суд подано заяву, до якої додано докази направлення позивачу оскаржуваної вимоги, з якої вбачається, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019 направлялась рекомендованим поштовим відправленням на адресу: АДРЕСА_1 , проте повернулась відправнику без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 повторно витребувано докази у справі від позивача та витребувано від Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві довідку за формою ОК-5 ОСОБА_1 .

09.06.2025 Київським окружним адміністративним судом зареєстровано лист Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, до якого додано довідку форми ОК-5 на ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.08.2025 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався, про відкриття провадження у справі був проінформований належним чином шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі в електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд», про що свідчать довідка про доставку електронного листа від 16.10.2023.

Відповідно до частини 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з частиною 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 з 26.01.1999 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, з 06.09.2019 підприємницька діяльність останнього припинена, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Суд зазначає, що згідно відомостей паспорта громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_1 , виданого Московським РУ ГУМВС України в місті Києві 02.10.2001, зареєстрованим місцем проживання позивача з 20 травня 2001 року є: АДРЕСА_2 .

Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 27.05.2025, з 01.03.2017 по 06.08.2019 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) (а.с. 111-113).

14.05.2019 Головне управління ДПС у м. Києві сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9142-17У, якою позивача повідомлено, що станом на 30.04.2019 заборгованість (недоїмка) позивача зі сплати єдиного внеску становить 21 030,90 грн.(а.с.90).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем вказаної вимоги, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI, в редакції, яка була чинна на момент винесення відповідачем спірної вимоги) у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

- єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі статтею 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема:

- роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Частиною першою статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується, серед іншого:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Верховний Суд у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 та від 22.09.2020 у справі №620/2772/19 зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У зазначених справах Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

На підставі цього Верховний Суд зауважив, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору повинні були, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Досліджуючи питання правомірності визначення позивачеві суми недоїмки, суд зазначає таке.

З наданого до суду розрахунку суми заборгованості по єдиному внеску позивача вбачається, що сума заборгованості з ЄСВ виникла за період з 01.01.2017 по 30.03.2019.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» мінімальну заробітну плату з 1 січня 2017 року установлено у місячному розмірі на рівні 3200 гривень.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року дорівнював 3723 гривні.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2019 року становить 4173,00 гривні.

Отже, розмір мінімального страхового внеску дорівнював:

- у 2017 році - 704,00 грн. на місяць (3200,00 грн. х 22%), 2112,00 грн. на квартал (704,00 грн. х 3);

- у 2018 році - 819,06 грн. на місяць (3723,00 грн. х 22%), 2457,18 грн. на квартал (819,06 грн. х 3);

- у 2019 році - 918,06 грн. на місяць (4173,00 грн. х 22%), 2754,18 грн. на квартал (918,06 грн. х 3).

За таких обставин, загальна сума ЄСВ за період з 01.01.2017 по 30.03.2019, яка підлягає сплаті фізичною особою-підприємцем, складає 21 030,90 грн. (8448,00 грн. (704,00 грн. х 12) + 9828,72 грн. (819,06 грн. х 12) + 2754,18 грн. (918,06 грн. х 3)), яка і була зазначена у вимозі Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019.

Разом з тим, як вже зазначалось судом вище, з 01.03.2017 по 06.08.2019 ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) і останнім сплачувався за позивача єдиний соціальний внесок, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, наданими на виконання вимог ухвали суду Головним управлінням ПФУ в місті Києві.

Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за позивача роботодавцем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплачені страхові внески: за березень 2017 року з доходу в розмірі 3 250 грн., за квітень 2017 року - 3 250 грн., за травень 2017 року - 3 250 грн., за червень 2017 року - 3 250 грн., за липень 2017 року - 3 250 грн., за серпень 2017 року - 3 250 грн., за вересень 2017 року - 3 250 грн., за жовтень 2017 року - 3 250 грн., за листопад 2017 року 3 250 грн., за грудень 2017 року 3 250 грн., за січень 2018 року 3 750 грн., за лютий 2018 року 3 750 грн., за березень 2018 року 3 426,05 грн., за квітень 2018 року 3 750 грн., за травень 2018 року 3 750 грн., за червень 2018 року 3 750 грн., за липень 2018 року 3 750 грн., за серпень 2018 року 3 750 грн., за вересень 2018 року 3 750 грн., за жовтень 2018 року 3 750грн., за листопад 2018 року 3 673,42 грн., за грудень 2018 року 3 750 грн., за січень 2019 року 4 200 грн., за лютий 2019 року 4 200 грн., за березень 2019 року 4 200 грн., за квітень 2019 року- 4 200 грн., за травень 2019 року 4 200 грн., за червень 2019 року 4 200 грн., за липень 2019 року 4 200 грн.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього, зокрема, за спірний період, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

При цьому, Законом № 2464 та жодним іншим нормативно-правовим актом не визначено підстав та порядку нарахування єдиного внеску, а також проведення додаткових нарахувань на суму зобов`язання (недоїмки) застрахованої особи при одночасному перебуванні особи на обліку в якості фізичної особи-підприємця та виконанні ним трудових обов`язків, як найманого працівника.

В розумінні Закону №2464, позивач з моменту прийняття на роботу був застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховувався та сплачувався роботодавцем в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок зі сплати єдиного внеску позивачем, як фізичною особою-підприємцем, за відсутності доказів отримання ним доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності.

Щодо відсутності у індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації щодо сплати ЄСВ у період січень-лютий 2017 року суд зазначає наступне.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за позивача роботодавцем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) сплата страхових внесків розпочата з березня 2017 року.

Жодних доказів працевлаштування позивача та сплати страхових внесків за позивача роботодавцем за період січень-лютий 2017 року матеріали справи не містять.

Сума єдиного внеску в розмірі не менше мінімального за січень та лютий 2017 року становить 1408,00 грн (704,00 грн. х2).

Отже, доказів протиправності вимоги Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019 за період січень-лютий 2017 року позивачем не надано, а судом не встановлено.

Оскільки, встановлені у цій справі обставини свідчать, що у спірний період, за який контролюючим органом позивачу нараховано суму недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 21 030,90 грн., останній перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок за період з 01.03.2017 по 30.03.2019, суд вважає, що оскаржувана вимога в частині визначення суми заборгованості з єдиного соціального внеску за період виникнення заборгованості з 01.03.2017 по 30.03.2019 в сумі 19622,90 складена неправомірно, у зв`язку з чим в цій частині вона є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Натомість в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019 за період січень-лютий 2017 року на суму 1408,00 грн. слід відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наявних в матеріалах справи доказів, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч.3 ст.139 КАС України).

Позивачем за подання адміністративного позову сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн. згідно квитанції до платіжної інструкції від 12.07.2023 №75.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог та пропорційність стягнення понесених витрат на сплату судового збору, виходячи з того, що задоволена частина позовних вимог складає 93,31 %, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позову на суму 1001,78 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Головного управління ДПС у м. Києві.

Керуючись ст. 139, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) № ф-9142-17-у від 14.05.2019 в частині визначення ОСОБА_1 суми боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 19 622,90 грн. (дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять дві грн. 90 коп.).

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (ідентифікаційний код ВП 44116011) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 1001,78 грн. (одна тисяча одна гривня 78 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.