Справа № 161/4217/25
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 161/4217/25 пров. № А/857/29855/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року про повернення позовної заяви, прийняту суддею Ковтуненком В.В. у м. Луцьк в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Луцький відділ державної виконавчої служби у Луцькому районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

встановив:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради (далі ДМВ Луцької міської ради, відповідач), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху від 10.11.2024 серія МVA № 2441659.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 позовну заяву повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що строк звернення до суду з даним позовом сплив у позивача 17 грудня 2024, а лише 05 березня 2025 мало місце звернення до суду.

На спростування доводів позивача про відсутність у нього інформації про оскаржувану постанову суд акцентував увагу на тому, що останній надаючи пояснення в суді вказав, що 09 листопада 2024 він виявив біля свого автомобіля інспектора з паркування, який вже виніс повідомлення про притягнення його до відповідальності. Відтак, ОСОБА_1 був ознайомлений із вказаним повідомленням та про розгляд справи про притягнення його до адмінвідповідальності саме 10 листопада 2025 о 09.00 год.

Ознайомившись із спірною постановою 19 лютого 2025, як про це зазначав сам позивач, не звернувся останній в межах десятиденного строку до суду, а лише 05 березня 2025.

Тому відсутні підстави вважати, що строк звернення до суду пропущений з поважних причин.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, неповним з`ясуванням обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд постановив дві ухвали щодо пропуску ним строку на звернення до суду, в першій від 09 квітня 2025 строк вважав суд пропущеним 20 листопада 2024, а в ухвалі від 17 червня 2025 17 грудня 2024.

В позові позивач вказував, що вперше довідався про накладене на нього адміністративне стягнення лише 18 лютого 2025 внаслідок накладення арешту на його банківський рахунок органом Державної виконавчої служби, а 19 лютого 2025 в цьому ж органі ознайомився із вказаною постановою.

Суд достовірно встановив, що він звернувся до суду 05.03.2025, тобто протягом десяти днів з дня відмови йому в досудовому врегулюванні спору.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

У судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 квітня 2025 залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк для звернення до суду із заявою про поновлення строку звернення до суду і вказати підстави для його поновлення.

Крім того, визнано причини пропуску наведені в позовній заяві позивачем неповажними.

Вказано, що строк звернення до суду з позовом сплинув 20 листопада 2024, а позовна заява подана лише 05 березня 2025 і будь-яких належних доказів щодо факту отримання позивачем оскаржуваної постанови та дати такого отримання, в тому числі щодо дати ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, стороною позивача не надано.

25 квітня 2025 ОСОБА_1 подав до Луцького міськрайонного суду Волинської області заяву в якій наводить, що адмінправопорушення зафіксоване в його відсутність та оспорена постанова прийнята також без нього. Із постановою ознайомився лише 19 лютого 2025 у відділі ДВС яке наклало арешт на його банківський рахунок.

20 лютого 2025 звернувся на адресу керівництва відповідача та до органу ДВС із заявою про припинення стягнення шляхом повернення виконавчого документа, на що листом за №32-34/772/2025 від 28 лютого 2025 отримав відмову. Після цього, він 05.03.2025 звернувся до суду з даним позовом. Вважає, що строк звернення до суду пропущений з вини відповідача та підлягає поновленню.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025, яка є предметом оскарження, відмовлено позивачу в поновленні процесуального строку та позовну заяву йому повернуто.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з оскарженням постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права необхідно вказати таке.

Відповідно до вимог частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими Законами.

Частиною третьою цієї ж статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

За приписами частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до частини п`ятої статті 279-1 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Частиною десятою статті 279-1 КУпАП передбачено, що у разі невручення постанови адресату за зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів адресою днем отримання постанови вважається день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу), уповноважена посадова особа якого винесла відповідну постанову.

Як встановлено з матеріалів справи та не оспорюється учасниками, місцем реєстрації позивача, за яким зареєстрований автомобіль BMW 525 д.н.з. НОМЕР_1 , є адреса Волинська область, Луцький район село Липини, вул. Лесі Українки, 45.

20 листопада 2024 ДМВ Луцької міської ради направлено на ім`я ОСОБА_1 поштове відправлення №708 (а.с.67).

Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №708, поштове відправлення 07 грудня 2024 повернуто ДМВ Луцької міської ради, у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

Таким чином, оскаржувану постанову 20 листопада 2024 направлено позивачу за адресою зазначеною в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, однак, надісланий позивачу лист повернуто до ДМВ Луцької міської ради 07 грудня 2024 без вручення позивачу, у зв`язку із закінченням терміну зберігання відповідного листа у відділенні оператора поштового зв`язку, тобто з незалежних від відповідача підстав.

На основі вказаних обставин та з урахуванням вимог частини десятої статті 279-1 КУпАП, суд робить висновок, що днем отримання оскаржуваної постанови є 07 грудня 2024, тобто, день повернення поштового відправлення з позначкою про невручення до органу (підрозділу).

Установивши, що днем отримання позивачем оскаржуваної постанови є 07 грудня 2024, слід погодитись із судом першої інстанції, що, позивач звернувшись до суду з вказаним позовом 05 березня 2025, пропустив десятиденний строк звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За приписами ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

З наведених положень КАС України вбачається, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення та розгляду справи є лише наявність поважних причин, тобто, обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

В контексті наведеного слід зазначити, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, а також однією із гарантій дотримання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, положення «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке прийнято рішення або вчинені дії. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Виходячи з наведеного, є помилковими твердження апелянта, що суд першої інстанції не з`ясував дату фактичного одержання позивачем оскаржуваної постанови, та, відповідно, дійшов незаконного висновку про відсутність правових підстав для поновлення пропущеного процесуального строку.

Обрана позиція зі спірних правовідносин відповідає правовим висновкам сформованих в постановах Верховного Суду, зокрема від 28 вересня 2023 справа № 522/12356/22 та від 30 квітня 2024 справа № 536/455/23.

Крім того, наведені апелянтом обґрунтування в апеляційній скарзі, що ним почались вчиняти активні дії щодо позасудового порядку урегулювання спору, не є тими, які б складали підстави для висновку щодо поважності пропуску строку. Окрім того, законодавець передбачив альтернативний порядок оскарження постанови про адмінвідповідальність, а саме до суду чи в адміністративному порядку. Позивач скористався останнім.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

Апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат виходячи зі ст.139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи (питання), а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 червня 2025 року про повернення позовної заяви у справі №161/4217/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 27.08.2025.