Справа № 400/8770/24
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/8770/24

Категорія:112010200 Головуючий в 1 інстанції: Дерев`янко Л.Л.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту:04.12.2024р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Дніпропетровській області, ГУПФ України в Миколаївській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення ГУПФ України в Дніпропетровській області від 27 серпня 2024 року №54 щодо відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком, відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII (далі Закон №1788-XII), період роботи в колгоспі ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області (в подальшому реорганізований в СТОВ ім. Мічуріна) з 01 жовтня 1984 року по 20 листопада 2003 року;

- зобов`язання ГУПФ України в Миколаївській області () зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу, що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 26 Закону № 1788-XII, період роботи в колгосп ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області(в подальшому реорганізований в СТОВ ім. Мічуріна) з 01.10.1984 року по 20.11.2003 року;

- зобов`язання ГУПФ України в Миколаївській області повторно розглянути заяву від 24 лютого 2023 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням рішення суду.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він звернувся до органу Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком, проте ГУПФ України в Дніпропетровській області йому було відмовлено в задоволенні цієї заяви, з огляду на те, що в нього відсутній необхідний страховий стаж. Такого висновку орган Пенсійного фонду України дійшов з огляду на те, що до страхового стажу не підлягає зарахуванню період трудової діяльності, зазначений в трудовій книжці, в колгоспі ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області(в подальшому реорганізований в СТОВ ім. Мічуріна) в період з 01 жовтня 1984 року по 20 листопада 2003 року. Свою відмову відповідач мотивує тим, що неможливо зарахувати даний період роботи через відсутність інформації про встановлену та фактично відпрацьовану кількість вихододнів. Позивач не погоджується з такою позицією і зазначає про відсутність його вини в тому, що колгоспу ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області як і його правонаступника СТОВ ім. Мічуріна, немає і тому він не може підтвердити довідкою спірні періоди роботи, при цьому записами в трудовій книжці стаж підтверджено.

Відповідач ГУПФ України в Миколаївській області, позов не визнав, вказуючи, що за результатами розгляду заяви позивача про призначення пенсії встановлено, що до страхового стажу не підлягають зарахуванню періоди роботи з 01 жовтня 1984 року по 20 листопада 2003 року в колгоспі імені Мічуріна Братського району Миколаївської області (в подальшому реорганізований в СТОВ ім. Мічуріна), оскільки для зарахування необхідно надати довідку з нарахуванням трудоднів за рік та встановленим мінімумом людиноднів, довідку про реорганізацію колгоспу.

Відповідач ГУПФ України в Дніпропетровській області, правом подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до ГУПФ України в Миколаївській області, ГУПФ України в Дніпропетровській області задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУПФ України у Дніпропетровській області від 27 серпня 2024 року №54 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано ГУПФ України у Дніпропетровській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 26 Закону №1788-XII, періоди роботи в колгоспі ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області (в подальшому реорганізований в СТОВ імені Мічуріна) з 01 жовтня 1984 року по 20 листопада 2003 року.

Зобов`язано ГУПФ України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву від 20 серпня 2024 року ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням рішення суду.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУПФ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 968,96 грн.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Дніпропетровській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що до трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень). Отже, трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого взірця, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема про прийом роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі). В разі відсутності в трудовій книжці відомостей про роботу або наявності неточних записів, заповнення трудової книжки з порушенням чинних вимог законодавства, в підтвердження трудового стажу приймаються уточнюючі довідки, зокрема, довідки архівних установ. Відтак, ГУПФ України в Дніпропетровській області є територіальним органом виконавчої влади, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року іншими учасниками справи не оскаржено.

Таким чином, відповідно до правил ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто, в частині задоволених позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Дніпропетровській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.

20 серпня 2024 позивач звернувся до ГУПФ України в Миколаївській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV (далі Закон №1058-IV), в зв`язку з досягненням пенсійного віку 60 років.

З урахуванням Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі Порядок №22-1), органом, що приймав рішення за заявою позивача, визначено відповідача 2.

Розглянувши подані заявником документи ГУПФ України в Дніпропетровській області 27 серпня 2024 року прийняв рішення №54 про відмову в призначенні пенсії. За висновком органу Пенсійного фонду України у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком в зв`язку з відсутністю необхідного стажу. Рішення мотивоване тим, що за наслідками розгляду заяви позивача про призначення пенсії від 20 серпня 2024 року та доданих до неї документів, до загального страхового стажу не враховано період роботи в колгоспі ім. "Мічуріна" з 01 жовтня 1984 року по 20 листопада 2003 року, оскільки для зарахування необхідно надати довідку з нарахуванням трудоднів за рік та встановленим мінімумом людиноднів, довідку про реорганізацію колгоспу.

В матеріалах справи є копія трудової книжки серія НОМЕР_1 , видана 17 листопада 1987 року. За відомостями цієї книжки позивач 01 жовтня 1984 року прийнятий на роботу трактористом в колгосп ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області.

В трудовій книжці міститься запис від 14 лютого 2000 року про те, що КСПО ім. Мічуріна перетворено в сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю ім. Мічуріна.

20 листопада 2003 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

В графі трудової книжки "Трудовое участие в общественном хозяйстве" (сторінки 18, 19, 20, 21 трудової книжки серія НОМЕР_1 ) міститься інформація про встановлений колгоспом річний мінімум трудової участі у спільному господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі позивачем за період 1984-2003 роки.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку якщо поданих позивачем документів про призначення/перерахунок пенсії було не достатньо, то орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку, зустрічну перевірку для з`ясування спірних обставини, запропонувати позивачці надати інформацію щодо двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним в колгоспі ім. Мічуріна і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу позивачки. Під час судового розгляду встановлено, що відповідачем не дотримані державні гарантії реалізації позивачем своїх прав, передбачених Законом №1058-V. В даному випадку, орган Пенсійного фонду не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності інформації, викладеної у трудовій книжці на підтвердження стажу позивача.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ч.2 ст. 19, ст. 46 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, ч.1 ст. 8, ст. 26, абз.1 ч.,1 ч.2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, п.п.1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637, п.4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про трудові книжки працівників" від 27 квітня 1993 року №301

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про відсутність належного страхового стажу позивача для призначення пенсії за віком, виходячи з наступного.

В силу вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно ч.1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсії та соціальних виплат мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно ст. 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Абзацем 1 ч.1 ст. 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно ч.1 ст. 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно ст. 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні приписи містяться і у п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637).

Приписами п.3 Порядку №637 для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З урахуванням вищенаведених норм діючого законодавства, колегія суддів зазначає, що необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція).

Відповідно пп.2.4. вказаної Інструкції, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У пп.2.6 п.2 Інструкції №58 зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.

Відповідно ст. 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, відповідно до записів книжки серії НОМЕР_1 від 17 листопада 1987 року підтверджується, що позивач в період з 01 жовтня 1984 року по 20 листопада 2003 року працював в колгоспі ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області (в подальшому реорганізований в СТОВ ім. Мічуріна). У вказаній трудовій книжці зазначена кількість відпрацьованих позивачем вихододнів, яка є вищою, ніж встановлений колгоспом мінімум за кожний з років в період 1984-2003 роки, а також отримана позивачем заробітна плата.

При цьому, відповідач не зарахував до стажу позивача періоди роботи позивача в колгоспі ім. Мічуріна Братського району Миколаївської області (в подальшому реорганізований в СТОВ ім. Мічуріна)., оскільки для зарахування необхідно надати довідку з нарахуванням трудоднів за рік та встановленим мінімумом людиноднів, довідку про реорганізацію колгоспу о.

З вищевикладеного вбачається, що трудова книжка позивача містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу позивача, а також містить посилання на відповідні накази на підставі яких зроблено записи про прийняття позивача на роботу та звільнення з роботи.

Крім того, згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях, затвердженою Постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (далі Інструкція №162), робітники та службовці, які надходять на роботу, зобов`язані пред`являти адміністрації підприємств трудову книжку, оформлену в установленому порядку (п.1.2). У трудову книжку вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність (п.2.2). Відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами), та дата народження зазначаються на підставі паспорта або свідоцтва про народження (п.2.10). Після вказівки дати заповнення трудової книжки працівник підписом засвідчує правильність внесених відомостей (п.2.11).

Тобто, всі записи які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Колегія суддів зазначає, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже й не може впливати на її особисті права.

Також колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Таким чином, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у трудовій книжці.

З аналізу вказаних нормативно-правових актів випливає, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її не належне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням такого періоду.

Аналогічна правова позиція щодо недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивач має право на зарахування до загального трудового стажу оскаржуваних періодів роботи.

З урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2025 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.