Справа № 380/11387/25
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/11387/25 пров. № А/857/25282/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Довгої О.І

Запотічного І.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року (головуючий суддя Желік О.М.) про повернення позовної заяви у справі № 380/11387/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

05.06.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 із вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку за 30 діб за 2022 рік, за 2023 рік за 30 діб, за 2024 рік за 30 днів, за 2025 рік за 10 діб, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди станом на день виключення передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 30 діб за 2022 рік, за 2023 рік за 30 діб, за 2024 рік за 30 днів, за 2025 рік за 30 діб, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди станом на день виключення передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за 28 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2024-2025 років, з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за 28 календарних днів невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період 2024-2025 років, з урахуванням додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2025 рік з урахуванням додаткової винагороди, яку військовослужбовець отримував під час проходження служби;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за 2025 рік з урахуванням додаткової винагороди, яку військовослужбовець отримував під час проходження служби, з урахуванням виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 року позовну заяву повернуто у зв`язку із невідповідністю ч. 2 ст. 123 КАС України.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до адміністративного суду із відповідною позовною заявою. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтованих доводів та не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у них непереборних та об`єктивних перешкод або труднощів, які не залежали від їх волі та унеможливили своєчасне подання позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 року по справі № 380/11387/25 про повернення позовної заяви, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при визначенні початку процесуального строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції і необхідність залишення її без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Враховуючи положення статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою судді від 11.06.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення в ній недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та копії грошового атестату від 21.01.2025.

13.06.2025 від представника позивача адвоката Лихачова Романа Борисовича до суду надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, до якої ним долучено клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду та копію грошового атестату від 21.01.2025.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Втім, положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).

Такі спірні правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема, частиною другою цієї статті (у редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 року) якої встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну (військову) чи державну службу.

Отже, до 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 та від 19.01.2023 у справі №460/17052/21.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 21.01.2025 року, тому до спірних правовідносин слід застосовувати частини першу та другу статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022).

На переконання колегії суддів суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху чітко обґрунтував свою позицію з приводу того, що позивачем пропущено встановлений частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) тримісячний строк звернення до суду. Судом першої інстанції було зроблено чіткий висновок про те, що строк звернення до суду почав спливати з 22.01.2025 та закінчився 21.04.2025, натомість позивач звернувся до суду тільки 05.06.2025.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №22 від 21.01.2025 року ОСОБА_1 , звільненого наказом командира НОМЕР_2 окремої ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 17.01.2025 №9-РС у запас за підпунктом «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я наявності інвалідності, вирішено вважати таким, що справи та посаду здав, направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 21.01.2025 року виключено зі списків особового складу частини та знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно, щодо твердження апелянта про те, що позивачу було повідомлено, що остаточний розрахунок буде проведено до кінця травня 2025 року, оскільки фінансування здійснюється на оборонну сферу, однак розрахунок не проведено, суд апеляційної інстанції зазначає, що таке твердження не береться до уваги, оскільки не підтверджене жодними доказами.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що початок строку звернення до суду слід обчислювати з 21.01.2025, відповідно, тримісячний строк звернення до суду закінчився 21.04.2025.

Аналогічний підхід щодо застосування строків звернення до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності, яка полягала у ненарахуванні та невиплаті індексації грошового забезпечення та компенсації втрати частини доходів, у зв`язку із порушенням строків їх виплати, наведений у постанові Верховного Суду від 28.08.2024 у справі № 580/9690/23.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.02.2024 у справі № 990/270/23 поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У постанові від 21.09.2023 у справі №340/341/23 Верховним Судом зазначено, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Частиною першою статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Так, позивачем було подано заяву про поновлення пропущеного процесуального строку звернення до суду з позовною заявою, однак, на переконання суду першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, всупереч вимогам вказаної вище ухвали суду, жодних поважних підстав для поновлення строку, а також відповідних доказів на їх підтвердження позивачем не було наведено та підтверджено.

Також, в обґрунтування доводів подання апеляційної скарги позивачем зазначено, що у зв`язку з воєнним станом введеним на території України та проходженням ним військової служби по теперішній час у лавах Збройних Сил України та виконанням ним військового обов`язку не мав змоги звернутися до суду з даним позовом.

Колегія суддів зазначає, що між пропуском процесуального строку і введенням воєнного стану в Україні повинен бути безпосередній, прямий, причинний зв`язок.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 58 постанови від 08.12.2022 у справі № 990/102/22 зазначила, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом усього установленого законом строку.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не було дотримано строку звернення до суду без наявності на те поважних причин, що не залежали від волевиявлення особи, яка звертається до суду із позовом, та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в ухвалі викладено обґрунтування у поверненні позовної заяви у зв`язку із невідповідністю такої ч. 2 ст. 123 КАС України. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2025 року у справі № 380/11387/25- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосереднього до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний