Справа № 140/5388/25
Суддя: Шепелюк Віталій Леонідович
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року ЛуцькСправа № 140/5388/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Шепелюка В.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо відмови у звільненні з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років та відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати; зобов`язання звільнити з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років та відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та 14 квітня 2025 року звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а саме: у зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років. Однак відповідачем відмовлено у задоволенні рапорту. Позивач вважає відмову у звільненні з військової служби протиправною, адже з рапортом подані документи, які підтверджують підставу звільнення з військової служби за сімейними обставинами. ОСОБА_1 вказав, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 , яка є дитиною з інвалідністю (дитячий аутизм з вираженим порушенням соціальної взаємодії та комунікації розладом експресивного та рецептивного мовлення, підгрупа А), що підтверджується медичним висновком №4 про дитину-інваліда віком до 18 років від 07 березня 2025 року. Інших осіб, які можуть здійснювати виховання і постійний догляд у ОСОБА_3 не має, оскільки дружина позивача ОСОБА_2 теж потребує постійного догляду.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач заперечив проти заявлених позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити (а.с.30-33). В обґрунтування цієї позиції вказав, що додаток 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 містить конкретний перелік документів, якими встановлюється та підтверджується, що військовослужбовець самостійно виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Відповідач зауважує, що висновок лікарсько-консультативної комісії від 07 березня 2025 року №38/2, акт обстеження сімейного стану від 03 квітня 2025 року №2495, затверджений начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_4 , не є належними і допустимими доказами відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати ОСОБА_3 в розумінні абзацу 8 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII. Відтак вважає, що ним прийнято правомірне рішення про відмову в задоволенні рапорту, з огляду на надані позивачем документи.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Не є спірною та обставина, що позивач ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації у період дії воєнного стану, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 з 26 січня 2023 року.

14 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав рапорт по команді (а.с.20-21), в якому просив звільнити його з військової служби на підставі абзацу 8 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII (через сімейні обставини в зв`язку з необхідністю виховання дитини з інвалідністю віком до 18 років), до якого долучив засвідчені копії таких документів: свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 ; висновку 07 березня 2025 року №38/2 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі; лікарсько-консультативного заключення від 07 березня 2025 року №38/2; витягу з заключення стаціонарної лікарсько-консультативного комісії (протокол №1409); медичного висновку від 07 березня 2025 року №4 про дитину-інваліда віком до 18 років; акту обстеження сімейного стану військовослужбовця від 03 квітня 2025 року; довідки Управління соціальної та ветеранської політики від 01 квітня 2025 року; посвідчення серії НОМЕР_4 ; паспорту та реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_2 ; паспорту та реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_1 ; реєстраційного номера облікової картки платника податків ОСОБА_3 (а.с. 9-10, 12-19, 22-23).

Листом від 13 травня 2025 року №3-38/2/7629 відповідач повідомив позивача про розгляд рапорту та про відмову у його задоволенні у зв`язку з ненаданням будь-яких документів щодо відсутності в ОСОБА_3 інших осіб, які зобов`язані її виховувати. Тут же зазначено, що висновок лікарсько-консультативної комісії від 07 березня 2025 року №38/2 не є належним і допустимим доказом відсутності інших осіб, які зобов`язані виховувати ОСОБА_3 в розумінні абзацу 8 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII (а.с.11).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у звільненні з військової служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232-ХІІ.

Частинами першою, п`ятою статті 1 Закону №2232-ХІІ передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до частини шостої статті 2 Закону №2232-XII одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 1). Надалі відповідними Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжено та такий правовий режим діє й на сьогодні.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок звільнення з військової служби в умовах воєнного стану.

Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період визначені частиною четвертою статті 26 Закону №2232-ХІІ. Зокрема, згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої названої статті під час дії воєнного стану такі військовослужбовці звільняються через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-ХІІ, до якої кореспондує підпункт «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті, передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Порядок №1153), відповідно до пункту 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац четвертий пункту 241 Положення №1153/2008).

Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153 визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року №170 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за №438/16454; далі Інструкція №170).

Згідно з підпунктом 19 пункту 5 додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати подаються:

медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років за формою, затвердженою МОЗ, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю, видана лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу;

копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;

один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

З наведеного слідує, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає такі етапи: подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з наданням підтверджуючих для цього підстав документів безпосередньо своєму командиру; розгляд рапорту про звільнення; прийняття наказу про звільнення зі служби. При цьому здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність підстав для звільнення з військової служби військовослужбовця, який висловив бажання звільнитися з військової служби, зокрема, за сімейними обставинами або з інших поважних причин.

За обставин цієї справи ОСОБА_1 звертався до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, абзацу 8 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-ХІІ, тобто за сімейними обставинами у зв`язку з виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

За результатами розгляду рапорту та долучених до нього документів позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, оскільки не надано будь-яких документів щодо відсутності в ОСОБА_3 інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 14 вересня 2007 року зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.23). З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 слідує, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_2 (мати) а.с.22. ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, що підтверджено медичним висновком про дитину-інваліда віком до 18 років від 07 березня 2025 року №4 (а.с.14).

Висновком від 07 березня 2025 року №38/2 про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі підтверджується, що дружина ОСОБА_2 не може здійснювати виховання малолітньої дитини з інвалідністю, оскільки сама потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі (а.с.10). Лікарсько-консультативним заключенням від 07 березня 2025 року встановлений діагноз дружині позивача прогресуюча важка міопія обох очей, складний міопічний астигматизм обох очей, прогресуюча втрата зору (а.с.13).

Відповідно до посвідчення серія НОМЕР_4 законним представником (опікуном) ОСОБА_3 є її батько ОСОБА_1 , який одержує державну соціальну допомогу особі з інвалідністю з дитинства (а.с.19).

Довідкою Управління соціальної та ветеранської політики від 01 квітня 2025 року №626/01-02 підтверджується, що позивач перебуває на обліку в управлінні соціальної та ветеранської політики Луцької районної державної адміністрації та одержує соціальну допомогу на дітей з інвалідністю віком до 18 років, призначену з 01 квітня 2025 року по 01 листопада 2039 року; утриманець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.12).

Крім того, додатково, актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 03 квітня 2025 року, затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 встановлено, що ОСОБА_3 потребує постійного догляду згідно з медичного висновку №4 про дитину-інваліда віком до 18 років від 07 березня 2025 року. З даного акту встановлено, що у ОСОБА_3 відсутні інші особи, які можуть здійснювати постійний догляд (а.с.9).

В той же час в контексті спірних відносин суд зауважує, що форма первинної облікової документації №080-4/о «Висновок про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі» є затвердженим медичним документом, який видається надається закладами охорони здоров`я усіх рівнів надання медичної допомоги. Цей документ офіційно підтверджує стан особи, яка потребує стороннього догляду та засвідчує, що особа не може самостійно пересуватися та самообслуговуватися, що є підставою для надання соціальної послуги з догляду. Ця обставина свідчить про відсутність у самої особи здатності забезпечувати належний догляд за дитиною-інвалідом.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що надані до рапорту документи підтверджують обставини, що у дочки позивача (дитини з інвалідністю віком до 18 років) відсутні інші особи, які можуть здійснювати виховання та належний догляд за нею.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини першої статті 2 КАС України, згідно яких завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 55 Конституції кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом частин першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час судового розгляду справи по суті відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність своїх дій щодо відмови позивачу у звільненні його з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ за сімейними обставинами, у зв`язку з вихованням військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років та відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на суть та характер спірних відносин, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд визнає протиправними дії відповідача щодо відмови у звільненні позивача з військової служби на підставі на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-ХІІ, а також зобов`язує відповідача розглянути повторно рапорт позивача про звільнення з військової служби від 14 квітня 2025 року та прийняти рішення по суті, з урахуванням висновків суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Отже, питання про повернення судового збору, сплаченого за подання цього адміністративного позову відповідно до квитанції від 20 травня 2025 року №BQLF-339S-RMSE (а.с.2) може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_8 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови ОСОБА_1 у звільненні з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути повторно рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби від 14 квітня 2025 року та прийняти рішення по суті, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В. Л. Шепелюк