Справа № 140/5864/25
Суддя: Каленюк Жанна Василівна
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року ЛуцькСправа № 140/5864/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Каленюк Ж.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати з 20 травня 2023 року середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку у зв`язку з внесенням змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова №704) за період з 26 лютого 2022 року по 19 січня 2023 року; стягнення середнього грошового забезпечення з 20 травня 2023 року за час затримки розрахунку у зв`язку з внесенням змін до пункту 4 Постанови №704 за період з 26 лютого 2022 року по 19 січня 2023 року.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 проходив військову службу та на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01 червня 2024 року №158 був виключений зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення. Позивач вказав, що за приписами чинного законодавства звільнений з військової служби військовослужбовець на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечений матеріальним і грошовим забезпеченням. Тобто, у зв`язку із звільненням його з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення. Поряд з тим рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі №140/9100/24, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 29 квітня 2025 року, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 19 січня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом 1 січня календарного року виплати (на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року) на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з Постановою №704 та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. Станом на 29 травня 2025 року вказане рішення суду відповідачем не виконано.

Як зазначив позивач, відповідно до коректного розрахунку з урахуванням рішення суду у справі №140/9100/24 розмір його грошового забезпечення за останні повні два місяці (березень, квітень 2023 року) перед внесенням постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року №481 змін до пункту 4 Постанови №704, становить 88593,00 грн (44296,50 грн х 2). За розрахунком позивача місячне грошове забезпечення у 2023 році у розмірі 44296,50 грн складається з таких сум : посадовий оклад 6450,00 грн (2684,00 грн х 2,4), оклад за військовим званням 1830,00 грн (1684,00 грн х 0,68), надбавка за вислугу років 2070,00 грн (6450,00 грн + 1830,00 грн) х 25%); надбавка за таємність 645,00 грн (6450,00 грн х 10%), надбавка за особливості проходження служби 6727,50 грн (6450,00 грн + 1830,00 грн + 2070,00 грн) х 65%), щомісячна премія 26574,00 грн (6450,00 грн х 412%), а отже середньоденна сума грошового забезпечення становить 1452,34 грн (88593,00 грн / 61 календарний день за березень, квітень 2023 року).

Позивач вважає, що оскільки відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні (обов`язок своєчасного розрахунку установлено статтею 116 Кодексу законів про працю України, далі - КЗпП України), то це є підставою для виплати йому відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку: з 26 лютого 2022 року по 18 липня 2022 року (до внесення змін Законом №2352-ІХ у статтю 117 КЗпП України) - у сумі 207684,62 грн (1452,34 грн х 143 календарних дні), а за період з 19 липня 2022 року (з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) по 19 січня 2023 року (період обмежений шістьма місяцями) - 267230,56 грн (1452,34 грн х 184 календарних дні), що разом становить 474915,18 грн.

З наведених підстав просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 09 червня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Відповідач у відзиві на позовну заяву з урахуванням додаткових пояснень заперечив позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.22-29, 33-38). В обґрунтування цієї позиції вказав, що ОСОБА_1 відповідно до наказу від 01 червня 2024 року №158 вважається таким, що вибув до нового місця служби в місто Хмельницький, у зв`язку із чим виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення, тобто він не був звільнений з військової служби, а був переміщений та продовжив нести військову службу та отримувати грошове забезпечення. Норми статей 116, 117 КЗпП України застосовуються виключно у випадку недотримання роботодавцем обов`язку повного розрахунку під час звільнення. Відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) передбачена за несвоєчасну виплату заробітної плати (грошового забезпечення) при звільненні та не може бути застосована без фактичного звільнення.

Відповідач наголосив, що переміщення військовослужбовця не є тотожним звільненню з військової служби, тому до цих правовідносин положення статті 117 КЗпП України застосуванню не підлягають.

Інші заяви по суті справи чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні від сторін не надходили.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 та наказом командира частини від 01 червня 2024 року №158 у зв`язку із вибуттям до нового місця служби у місто Хмельницький, з 01 червня 2024 року його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.14).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року у справі №140/9100/24 (за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) грошового забезпечення з 26 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, на відповідні тарифні коефіцієнти та з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з Постановою №704 та додаткових видів грошового забезпечення, розмір яких визначається виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.

Спір у цій справі стосується права позивача на стягнення відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у зв`язку із несвоєчасною виплатою грошового забезпечення у відповідному розмірі за період з 26 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року, присудженого за результатами вирішення спору у справі №140/9100/24).

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

За змістом статті 1-2 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Згідно з пунктом 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною другою статті 24 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» установлено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення №1153/2008 передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Отже, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби з ним має бути проведено повний розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення продовольчого, речового та грошового забезпечення.

Суд зазначає, що Законом №2011-XII та іншими спеціальними нормативно-правовими актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, виплати військовослужбовцям грошового забезпечення, не встановлено відповідальність за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України (в редакції Закону України від 20 грудня 2005 року №3248-IV «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яка була чинною до 18 липня 2022 року, далі Закон №3248-IV) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону №3248-IV) передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон №2352-IX, набрав чинності 19 липня 2022 року) частини першу, другу статті 117 викладено в новій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Внаслідок внесення Законом №2352-IX змін до статей 116, 117 КЗпП України не змінилися умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Верховний Суд України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція неодноразово підтримана Верховним Судом.

Отже, на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби, допускається поширення норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

У цьому контексті суд зауважує, що приписи частини першої статті 47, частини першої статті 116, частини першої статті 117 КЗпП України установлюють правило, згідно з яким у випадку звільнення працівника власник або уповноважений ним орган зобов`язаний виплатити йому всі належні суми у день звільнення, а якщо в указаний строк цього не було зроблено з вини власника або уповноваженого ним органу, то підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Межі дії диспозиції частини першої статті 117 КЗпП України визначені її гіпотезою, яка вказує на умови, за наявності яких вступає в дію правило про виплату середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Обставини, з настанням яких необхідно здійснювати це правило, пов`язані з фактами звільнення працівника та невиплатою йому з вини власника або уповноваженого ним органу належних сум у день звільнення.

Крім того суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та підтримана у постановах Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі №420/428/20, від 26 січня 2022 у справі №280/4816/20 року.

З огляду на викладене суд наголошує, що обов`язковою умовою виникнення правових підстав для застосування норм статті 117 КЗпП України є саме факт звільнення працівника (у спірному випадку військовослужбовця).

З огляду на предмет спору - стягнення відповідно до статті 117 КЗпП України середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, а саме несвоєчасну виплату позивачу сум грошового забезпечення у належному розмірі за період служби з 26 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року, то необхідно встановити, чи був позивач звільнений з військової служби.

Як уже було зазначено вище, позивач є таким, що 01 червня 2024 року вибув до нового місця служби у місто Хмельницький (до Військової частини НОМЕР_3 ), що встановлено з витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 червня 2024 року №158 (а.с.14). Саме переміщення для несення військової служби в іншу військову частину слугувало підставою для виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення з 01 червня 2024 року.

Питання переміщення військовослужбовців, як і питання звільнення з військової служби, врегульовані Положенням №1153/2008.

Пунктом 40 розділу I Положення №1153/2008 встановлено, що у разі переміщення по службі військовослужбовця з однієї військової частини до іншої для дальшого проходження військової служби дія контракту про проходження військової служби не припиняється. Окремі умови контракту за новим місцем служби можуть бути переглянуті та засвідчені підписами сторін контракту.

Відповідно до пункту 110 розділу IV Положення №1153/2008 переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.

Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:

між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні види Збройних Сил України, з`єднання, військові частини та оперативні командування;

між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України;

між військовими частинами, які підпорядковані керівникам структурних підрозділів Міністерства оборони України, - наказом відповідного заступника Міністра оборони України.

За правилами пункту 109 розділу IV Положення №1153/2008 вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.

Отже, законодавством відрізняються підстави виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, яке здійснюється як при звільненні військовослужбовця у запас або у відставку, так і при переміщенні військовослужбовця по службі між військовими частинами одного та різних видів, родів військ, а у випадку переміщення військовослужбовця такий продовжує нести військову службу та отримувати грошове забезпечення за новим місцем несення служби.

Переміщення військовослужбовця по службі, яке також передбачає виключення його зі списків особового складу однієї військової частини та зарахування до таких списків іншої, не може вважатися звільненням з військової служби, тобто тим юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує виникнення у військової частини обов`язку з проведення всіх необхідних розрахунків, недотримання якого має своїм наслідком відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України.

За обставин справи позивач не звільнявся з військової служби 01 червня 2024 року, а був виключений із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та вибув до нового місця служби в порядку переміщення згідно з наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 18 травня 2024 року №780 (по особовому складу).

Слід зазначити, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини саме по собі не свідчить про закінчення проходження ним військової служби. Таке виключення може бути зумовлене переведенням до іншої частини, зміною місця проходження служби або іншим адміністративним переміщенням. Натомість лише виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку із звільненням у запас чи відставку, смертю, визнанням безвісно відсутнім чи оголошенням померлим підтверджує закінчення проходження військової служби.

Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 26 червня 2025 року у справі №400/8927/23, де судом встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не була завершена, він не був звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби. Відтак, фактичні обставини справи не відповідають гіпотезі частини першої статті 117 КЗпП, яка передбачає відповідальність за затримку розрахунку саме при звільненні працівника, а тому ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин. Поширення дії вказаної норми на випадок, який має місце у цій справі, протирічило б її змісту, сфері її дії й меті запровадження.

Таким чином, у розглядуваній ситуації Військова частина НОМЕР_1 не може нести відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, щодо виплати позивачу середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки звільнення ОСОБА_1 з військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 не відбулося. Питання відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати (грошового забезпечення) без фактичного звільнення положеннями статі 117 КЗпП України не регламентуються.

Доводи позову ґрунтуються на помилковому розумінні позивачем приписів чинного законодавства.

З врахуванням наведених положень законодавства та з огляду на встановлені у справі обставини (позивач був виключений зі списків Військової частини НОМЕР_1 не у зв`язку із звільненням з військової служби, а у зв`язку з вибуттям до нового місця служби - переміщення), суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення за період з 26 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року як міри відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні з військової служби, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Керуючись статтями 2, 72-77, 244-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ж.В. Каленюк