Справа № 500/4042/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4042/24 пров. № А/857/24489/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року (суддя Осташ А.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Тернопіль, дата складання повного тексту рішення 15.08.2024 року),

в адміністративній справі №500/4042/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті,

про визнання протиправною і скасування постанови,

встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека), в якому просив: 1) визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті №066986 від 28.05.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн. до ОСОБА_1 , з підстав передбачених абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив у якому поросив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 серпні 2024 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу Державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті №066986 від 28.05.2024 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь позивача судовий збір в розмірі 968,96 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач і оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що судом першої інстанції ухвалено рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області було проведено рейдову перевірку (перевірку на дорозі) на а.д. Р-41, км 8, Тернопільська область, де 04.04.2024 при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі), перевірено транспортний засіб КАМАЗ н.з. НОМЕР_1 свідоцтво реєстрації т/з НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , посвідчення водія НОМЕР_3 . Вказаним транспортним засобом здійснювалися вантажні перевезення, однак товарно-транспортної накладної на товар для проведення перевірки надано не було, також у водія відсутня індивідуальна контрольна книжка. Зважаючи на виявлене порушення, а саме відсутність ТТН та індивідуальної контрольної книжки водія, було складено Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР024911 від 04.04.2024. В акті зафіксовано порушення вимог ЗУ «Про автомобільний транспорт», а саме перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст.48 цього Закону (копія додається). Водій ознайомився з актом перевірки, будь-яких письмових зауважень чи заперечень не надав, акт підписав. За вказані порушення постановою Відділу Державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті №066986 від 28.05.2024 застосовано до ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн.. Вказує апелянт, що під час проведення перевірки водієм не було зазначено, що вантажні перевезення здійснюються для власних потреб. У той же час відповідно до наданої накладної у графі «Відпущено» зазначено - « ОСОБА_2 », у разі ж перевезання камню для власних потреб ОСОБА_1 (позивачем) вбачається логічним зазначення у графі «кому відпущено» саме його, а не будь-яку іншу особу (в даному випадку ОСОБА_2 ). Доводи позовної заяви про перевезення вантажу для власних потреб спростовуються матеріалами відеофіксації, що наявні у справі. Характерною ознакою автомобільного перевізника є саме перевезення ним пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, при цьому обставина отримання/неотримання доходу за таку діяльність не впливає на визначення вказаного поняття. Отже, за наявними матеріалами на час прийняття рішення по акту були відсутні підстави вважати, що автомобільним перевізником у даному випадку є особа відмінна від позивача.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 15.08.2024 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Інспекторами Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Укртрансбезпеки при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі), 04.04.2024 на а.д. Р-41, 8 км, Тернопільська область, перевірено транспортний засіб КАМАЗ н.з. НОМЕР_4 , свідоцтво реєстрації т/з НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 , посвідчення водія НОМЕР_3 . Вищезазначений автомобіль, згідно свідоцтва реєстрації транспортного засобу належить ОСОБА_3 ..

Під час перевірки встановлено, що вказаним транспортним засобом здійснювалися вантажні перевезення, однак товарно-транспортної накладної на товар для проведення перевірки надано не було, також у водія відсутня індивідуальна контрольна книжка, чим було порушено вимоги статті 48 Закону України від 05.04.2001 року №2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III), відповідальність за що передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ (а.с. 26).

В Акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 04.04.2024 №АР024911 зазначено, що водій транспортного засобу від підпису та пояснень відмовився.

У подальшому, за результатами розгляду акту від 04.04.2024 №АР024911, начальником Відділу було винесено Постанову №066986 від 28.05.2024 про застосування до ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у сумі 17000 грн. за порушення вимог статті 48 Закону № 2344-ІІІ, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статі 60 Закону № 2344-ІІІ, а саме, за відсутність товарно-транспортної накладної на вантаж та індивідуальної контрольної книжки водія (а.с. 30).

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції задовільняючи позовні вимоги виходив з того, що позивач в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені ч.1 ст.60 Закону №2344-III. Зважаючи на викладене, відповідач, приймаючи спірну постанову від 28.05.2024 діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством. Тому вказана постанова не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст.2 КАС України, є протиправною, а отже підлягає скасуванню.

Із такими висновками суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції, з врахуванням наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведені норми означають, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Водночас, відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у розглядуваній справі адміністративному суду необхідно з`ясувати, чи являються правомірними дії і рішення відповідача Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) щодо винесення Постанови №066986 від 28.05.2024 про застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17000 грн. до ОСОБА_1 , за порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".

Судом першої інстанції вірно враховано, що відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-ІІІ).

Так, статтею 1 Закону № 2344-ІІІ визначено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Абзацом 3 частини 1 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно- господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: - для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; - для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

З аналізу вищевикладеного слідує, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів фактично не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено на необхідність наявності в тому числі інших документів, передбачених законодавством.

Отже, обов`язкова наявність товарно-транспортної накладної як єдиного для всіх учасників транспортного процесу документу, призначеного для обліку товарно матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та одного із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній ФОРМІ та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, прямо передбачена положеннями етапі 48 Закону №2344-III.

Так, відповідно до зазначеної статті при оформленні товарно-транспортної накладної вантажовідправник зазначає такі обов`язкові реквізити:

- дата і місце складання;

- вантажовідправник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

- автомобільний перевізник (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті);

- прізвище, ім`я, по батькові водія та номер його посвідчення;

- вантажоодержувач (повне найменування (прізвище, ім`я, по батькові), код платника податків згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України або податковий номер, реєстраційний номер облікової картки платника податків чи серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті);

- транспортний засіб (марка, модель, тип, реєстраційний номер автомобіля, причепа/напівпричепа), його параметри із зазначенням довжини, ширини, висоти, загальної ваги, у тому числі з вантажем, та маси брутто;

- пункти завантаження і розвантаження.

Положеннями Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363 (далі - Правила №363), у пункті 11.1 прямо зазначено про те, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. При цьому, оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (пункт 11.2 Правил №363).

Відносно індивідуальної контрольної книжки водія, то слід зазначити наступне.

У відповідності до п.«а» ч.1 ст.10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року №153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році), компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону України "Про автомобільний транспорт" та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 року № 340, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 за № 811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення № 340).

Відповідно до пунктів 1.2-1.3 Положення № 340, це Положення встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку. Вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Пунктом 6.3 Положення № 340 визначено, що Водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Згідно пункту 7.1. Положення № 340, органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

З врахуванням вище викладеного положеннями статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а саме індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом.

Враховуючи зазначене водій транспортного засобу повинен пред`явити особам, які здійснюють контроль на автомобільному транспорті відповідні документи. Непред`явлення вказаних документів під час проведення перевірки свідчить про порушення законодавства про автомобільний транспорт, що має наслідком для застосування санкцій, визначених статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до приписів абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-ІІІ, суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є автомобільний перевізник.

Як зазначено в ч.1 ст.33 Закону №2344, автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

При цьому, відомості щодо перевізника зазначаються в товарно-транспортній накладній, яка надається працівникам Укртрансбезпеки для перевірки, оскільки під час руху основним документом, який надає відомості про автомобільного перевізника і про перевезення вантаоїсу, є товарно-транспортна накладна, яка використовується для внутрішніх перевезень в межах України.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Аналізуючи наведені вище положення законодавства у зіставленні з обставинами справи вбачається, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону №2344-ІІІ, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників транспортного засобу, яким перевозиться вантаж.

Характерною ознакою автомобільного перевізника є саме перевезення ним пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами, при цьому обставина отримання/неотримання доходу за таку діяльність не впливає на визначення вказаного поняття.

У розглядуваній справі матеріалами справи підтверджується, що під час перевірки транспортного засобу, що належить ОСОБА_3 водій Лизак ПП. надав посадовим особам відповідача накладну №928 від 04.04.2024 видану ПрАТ "Тернопільський кар`єр" щодо перевезення 9,5 т. каменю, на транспортний засіб КАМАЗ н.з. НОМЕР_5 (а.с. 26-зв., 27).

Відповідно до цієї Накладної у графі «кому відпущено» зазначено - « ОСОБА_2 ».

Отже, за наявними матеріалами на час прийняття рішення (постанови) по акту перевірки були відсутні підстави вважати, що автомобільним перевізником у даному випадку є особа відмінна від позивача.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими доводи апелянта про те, що твердження позивача про перевезення вантажу для власних потреб спростовуються матеріалами справи.

Тому, являються помилковими висновки суду першої інстанції про те, що відповідач приймаючи постанову про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу №066986 від 28.05.2024, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, визначені чинним законодавством, а тому вказана постанова є протиправною і підлягає скасуванню.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано фактичні обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права, а тому, відповідно до статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції слід скасувати і прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті задоволити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2024 року в адміністративній справі №500/4042/24 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови скасувати і прийняти нову постанову.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос