Справа № 320/40090/23
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Грибан І.О., Карпушової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Київської митниці на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» до Київської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» звернулося до суду з адміністративним позовом до Київської митниці, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці про коригування митної вартості №UA100320/2023/000235/1 від 21.08.2023 року.

Позов мотивовано тим, що рішення про коригування митної вартості ґрунтується на неправдивих даних, протиправних діях, прийняте з грубим порушенням митного законодавства України, наведені у ньому факти не підтверджені документально, не відповідають дійсності та фактичним обставинам. При митному оформленні товарів, які ввозились на митну територію України, ним було визначено їх митну вартість за основним методом - ціною договору (контракту). На підтвердження заявленої митної вартості товару позивачем надано митному органу документи, що відповідають переліку, визначеному у частині 2 статті 53 Митного кодексу України. Вказані документи чітко ідентифікують оцінюваний товар та містять достовірні дані про числові показники складових митної вартості. На думку позивача, митний орган безпідставно не погодився із заявленою митною вартістю товарів та незаконно прийняв рішення про наявність підстав для коригування митної вартості із застосуванням резервного методу.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Київська митниця звернулася до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 24 лютого 2025 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що декларантом не надано усіх необхідних документів, визначених законодавством України, для підтвердження складових митної вартості (витрат на транспортування та навантаження), ідентифікувати надані документи про транспортні витрати з поставкою товарів за вказаною ЕМД неможливо. Вказані обставини не дають можливості перевірити декларування цієї складової митної вартості у повному обсязі.

В обгрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що оцінюючи наведені митницею аргументи, судом першої інстанції в порушення вимог п. 3 частини четвертої статті 246, частини третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України не надана належна мотивована оцінка усім наведеним зауваженням, зокрема, щодо відсутності документального підтвердження понесених витрат на навантаження, неподання повного пакету логічно пов`язаних між собою документів, на підставі яких можна встановити розмір та перевірити числове значення понесених витрат на транспортування.

Апелянт зазначає, що ні частина друга статті 53 Митного кодексу України, ні наказ №599, ні Закон України від 01.07.2004 №1955-IV «Про транспортно-експедиторську діяльність» не містять серед переліку документів, якими підтверджуються витрати на транспортування, такого документу, як довідка про транспортні витрати.

Для підтвердження правильності своєї позиції, митний орган також посилається на практику Верховного Суду, зокрема на постанову від 12.08.2019 у справі №826/25704/15, від 22.12.2020 по справі №810/2463/17, від 04.08.2021 по справі №520/4787/19 та від 04.08.2021 по справі № 520/3421/19.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2025 та від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

Від ТОВ «РЕНТООФІС» 03.04.2025 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.05.2022 між компанією Hong Kong Rensheng International Investment Co., Limited (Hong Cong, KHP) (далі - Продавець) та покупцем - Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» (Україна) було укладено зовнішньоекономічний контракт № 1-RHKRII, за умовами якого Продавець продає, а Позивач купує спортивне обладнання, фітнес-аксесуари, спортивний одяг, взуття та аксесуари і оплачує за нього на умовах і відповідно до правил Інкотермс 2010.

На виконання вказаного контракту з порту YANGON (М`янма) до порту Гданськ (Польща) на підставі коносаменту від 29.06.2023 № CLOMMYGN230602 у контейнері FFAU2788044 на адресу позивача надійшов відправлений компанією BAISHENG (MYANMAR) INDUSTRY CO., LTD (М`янма) вантаж з товаром: взуття спортивне на підошві з гуми з верхом з текстильних матеріалів, призначене для повсякденного використання, а саме, кросівки і черевики чоловічі та жіночі.

Відповідно до рахунку-фактури (інвойсу) від 29.06.2023 № MIUА20230615 загальна вартість товарів становила 22 784,5 доларів США.

Ввезення на митну територію України вантажу та його подальше перевезення здійснювалось автомобілем з державними реєстраційними номерами НОМЕР_2/ НОМЕР_1 нa підставі міжнародної товарно-транспортної накладної (CMR) від 14.08.2023 №FFAU27880442.

3 метою митного оформлення товару Київській митниці уповноваженим представником позивача ТОВ «НАВІС ГРУП» 21.08.2023 подано митну декларацію №23UA2307. У графі 12 вказаної митної декларації була заявлена митна вартість товару - 904 198,44 грн.

Надані декларантом документи відповідач не визнав достатніми для підтвердження митної вартості товару, і в електронному повідомленні декларанту з посиланням на частини 2 та 3 статті 53, 54 Митного кодексу України попросив надати додаткові документи.

У відповідь на вимогу відповідача про надання документів листом від 21.08.2023 № 21/08 позивач повідомив про надання усіх необхідних для підтвердження митної вартості документів.

Розглянувши подані позивачем документи, відповідач прийняв рішення про коригування митної вартості товарів від 21.08.2023 №UA100320/2023/000235/1, в якому зазначив, що документи надані не в повному обсязі і містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості та не підтверджують всі числові значення складових митної вартості товарів чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Розбіжності, неточності та сумніви в достовірності відомостей, що містяться в наданих документах, не дають можливості визнати заявлену митну вартість товарів за першим методом. Другорядні методи визначення митної вартості 2а та 2б за ціною договору щодо ідентичних/подібних (аналогічних) товарів неможливо застосувати через відсутність інформації про митне оформлення ідентичних чи подібних товарів саме за ціною договору. Методи визначення митної вартості 2в та 2г на основі віднімання та додавання вартостей - не можуть бути застосовані у зв`язку з відсутністю відомостей про всі складові вартості виробництва товару та його доставки на митну територію України, що є необхідною умовою для використання таких методів. Натомість, наявна інформація, що є підставою для застосування другорядного методу 2ґ резервного методу.

Джерелом інформації, яким користувався відповідач при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару № 1, була митна декларація від 25.11.2022 № 22UA60U15 (вартість товару згідно з джерелом інформації 4,01 USD/кг), митної вартості товару № 2 митна декларація від 27.02.2023 №/2023/006353 (вартість товару згідно з джерелом інформації 17,46 USD за одиницю).

Відповідно до граф 28 та 30 оскаржуваного рішення заявлену позивачем митну вартість товару у розмірі 24 726,09 доларів США відповідачем збільшено до 40 681,80 доларів США за курсом НБУ на день прийняття цього рішення.

Не погоджуючись із рішенням відповідача про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що документами, поданими до митного оформлення товарів, підтверджується, що заявлена позивачем митна вартість товару базувалась на документально підтверджених відомостях, що піддавалась обчисленню. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у визнанні задекларованої ним митної вартості товару за основним методом, визначив митну вартість за резервним методом та прийняв оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів.

Колегія суддів підтримує правову позицію окружного адміністративного суду виходячи з наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Митного кодексу України законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування.

За змістом частини першої статті 246 Митного кодексу України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Статтею 248 Митного кодексу України встановлено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Згідно зі статтею 49 митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Статтею 50 Митного кодексу України визначено цілі використання відомостей про митну вартість товарів, згідно якої відомості про митну вартість товарів використовуються для: 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Відповідно до частини першої статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою (частина перша статті 52 Митного кодексу України).

Відповідно до вимог частини другої статті 52 Митного кодексу України, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації.

Згідно з частинами першою, другою статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Частиною третьої статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Частиною п`ятою статті 54 Митного кодексу України закріплено право митного органу з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості, а у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Отже, митні органи за наявності відповідних підстав та в установлений законом спосіб мають право здійснювати перевірку правильності визначення декларантом митної вартості товарів, які він переміщує через митний кордон України.

Така перевірка може здійснюватися, зокрема шляхом звернення до декларанта з вимогою надати додаткові документи, перелік яких визначений частиною третьою статті 53 Митного кодексу України.

Водночас частиною п`ятою статті 53 Митного кодексу України встановлено заборону вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Згідно з частиною першою статті 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що митні органи мають право витребовувати додаткові документи на підтвердження задекларованої митної вартості у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що є обов`язковою обставиною, з якою закон пов`язує право митного органу вимагати такі документи та вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Статтею 57 Митного кодексу України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 (визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів) і 60 (визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів) Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 (визначення митної вартості на основі віднімання вартості) Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 (визначення митної вартості товарів на основі додавання вартості (обчислена вартість) Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи. У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що пріоритетним до застосування є саме основний метод. Це, у свою чергу, обумовлює необхідність, у випадку наявності достатніх підстав, застосовувати в першочерговому порядку основний метод визначення митної вартості товару.

Щодо доводів апелянта про те, що довідка про транспортні витрати не є первинним документом у розумінні частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а згідно з п.44.1 статті 44 Податкового кодексу України платникам податків забороняється формування показників митних декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку, фінансової звітності, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31 травня 2019 року у справі № 804/16553/14, якщо законом не визначено доказ (докази), виключно яким (-ми) повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. Митний кодекс України не визначив вид доказів, якими повинен підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

Вказане свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що довідка про транспортні витрати є достатнім доказом у справі, з чим погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, між ТОВ «РЕНТООФІС» та ТОВ «НАВІС ГРУП» укладено договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 01.07.2021 № Т789/21, на підставі якого останній забезпечував перевезення товарів автомобілем НОМЕР_2 / НОМЕР_1 .

На підтвердження розміру транспортних витрат відповідачу надана довідка про транспортні витрати від 15.08.2023 б/н, а також рахунок від 21.08.2023 № 3182, який містив посилання на вказаний вище договір, на підставі якого ТОВ «НАВІС ГРУП» надало позивачу послугу з перевезення товару.

На підтвердження транспортних витрат у частині витрат, пов`язаних з наданням послуг ТОВ «Інтернешнл Карго Сервіс Ейч.Ді», відповідачу наданий договір про надання транспортно-експедиційних послуг від 01.03.2022 № 010322-05 між позивачем та вказаним підприємством, довідка про транспортні витрати від 14.08.2023 № 01-06/-24 з інформацією про види виконаних робіт та їх вартість, а також рахунок про оплату наданих послуг від 14.08.2023 № 487.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що надані відповідачу довідки про транспортні витрати від 04.08.2023 № 01-01/-39, від 14.08.2023 № 01-06/-24 та від 15.08.2023 б/н, а також рахунки на оплату транспортних послуг від 14.08.2023 № 487 є належними та достатніми доказами розміру таких витрат.

Вказані вище документи свідчать про види, обсяг та вартість наданих позивачу послуг з транспортування товарів.

Колегія суддів зазначає, що митний орган не уповноважений у рішенні про коригування митної вартості товарів перевіряти економічну доцільність визначення вартості перевезення товару до митного кордону України та вартість такого перевезення товару до пункту призначення, оскільки такі складові загальної вартості перевезення товару самостійно визначаються сторонами договору перевезення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що довідка про транспортні витрати, у сукупності з іншими документами, містила всі відомості, які надавали можливість митному органу перевірити транспортні витрати, зазначені декларантом у митній декларації.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22.08.2019 по справі № 826/25704/15 від 22.12.2020 по справі №810/2463/17, в яких суди визнавали подібні довідки неналежними доказами з підстав того, що по-перше, оцінка допустимості та належності доказів є виключною компетенцією суду, який розглядає по суті, а по-друге, колегія суддів враховує приписи частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а також правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17, відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідно до п. 5 додаткової угоди від 01.06.2022 № 1 до зовнішньоекономічного контракту від 02.05.2022 № 1-RHKRII платежі за цим контрактом здійснюються покупцем шляхом 100% передоплати вартості товару, зазначеної в проформі-інвойсі або інвойсі до відвантаження товару, або відтермінування оплати 60 днів від дати випуску коносамента на партію товару, отже, на думку апелянта, в даному випадку могла відбутися передоплата, однак банківських платіжних документів не надано, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що графа 44 митної декларації, якої стосується оскаржуване рішення, містить інформацію про надану відповідачу копію платіжного банківського документу від 18.07.2023 № 48275. Вказаний платіжний банківський документ містить посилання на рахунок-фактуру (інвойс) від 29.06.2023 № MIUA20230615 та інформацію про суму 22 784,50 доларів США, яку вказано в рахунку-фактурі, а також у митній декларації, якої стосується оскаржуване рішення.

Таким чином, платіжний банківський документ без жодних питань ідентифікується з даною партією товарів.

З огляду на викладене, вказані доводи Київської митниці є безпідставними та не заслуговують на увагу суду.

Щодо доводів апелянта про те, що ТОВ «РЕНТООФІС» не надано інформації та документів щодо виконання умов розділу 2 Контракту, яким передбачена така послуга, як страхування, яка відповідно до п. 7 частини десятої статті 58 Митного кодексу України додається до митної вартості товарів як її складова, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до матеріалів справи, згідно пункту 2 зовнішньоекономічного договору від 02.05.2022 №1-RHKRII страхування здійснюється сторонами відповідно до умов поставки, встановленими відповідно до розділу 2 даного контракту.

Поставка товару здійснювалась на умовах «FOB», відповідно до яких усі витрати, пов`язані з обов`язком продавця доставити товар на борт судна, покладаються на продавця. Свої витрати продавець компенсує за рахунок ціни товару. Зменшення розміру чи приховування своїх витрат суперечить інтересам продавця.

Також в апеляційній скарзі апелянт зазначає, що митна вартість визначена із застосуванням резервного методу відповідно до статті 64 Митного кодексу України з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями ГАТТ, яка щонайбільшою мірою ґрунтується на раніше визнаних (визначених) митними органами митних вартостях. Джерело інформації, яким користувався митний орган при коригуванні митної вартості товару - митна декларація від 25.11.2022 № 22UA60U15 (вартість товару згідно з джерелом інформації - 17,46 USD/од (пару), в якості джерела цінової інформації використано товар № 5 з ідентичним кодом за УКТЗЕД 64041990).

З приводу зазначеного, судова колегія звертає увагу, що в оскаржуваному рішенні відповідач не навів інформації з джерела інформації в обсязі, що дозволив би встановити, яким чином митна вартість належного позивачу товару визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, не наведено порівняння характеристик оцінюваних товарів та характеристик товарів, ціна яких взята за основу для коригування митної вартості, що є порушенням частини другої статті 55 Митного кодексу щодо обґрунтованості прийнятого рішення.

Іншим доводам колегія суддів не надає оцінку, оскільки вони зводиться до цитування норм Митного кодексу України та викладення підстав прийняття оскаржуваних рішень про коригування митної вартості.

Враховуючи вищезазначені обставини справи та положення правових норм, колегія суддів вважає правомірними висновки суду першої інстанції, що у відповідача були відсутні фактичні підстави для коригування заявленої декларантом митної вартості.

Ненаведення митницею в рішенні про коригування митної вартості товарів належних та допустимих доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що надані позивачем документи підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод їх визначення, тому у контролюючого органу були відсутні підстави для визначення митної вартості ввезеного товару не за ціною договору, а за резервним методом, відповідно до статті 64 Митного кодексу України.

Щодо посилань апелянта на практику Верховного Суду, викладену у низці його постанов, колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз вказаної норми свідчить, що врахуванню підлягають висновки Верховного Суду лише щодо застосування конкретних норм права.

Тобто, колегія суддів вказує апелянтові на те, що суди мають враховувати висновки Верховного Суду виключно щодо застосування конкретних норм права, а не «практику Верховного Суду».

Наведені апелянтом висновки Верховного Суду є висновками за результатом оцінки наданих учасниками справи доказів та установлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи та жодним чином не стосується порядку застосування певних норм права, що мали би враховуватись судами попередніх інстанцій при розгляді аналогічних спорів.

Отже, твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм статтей 242, 246 Кодексу адміністративного судочинства України є хибним.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Щодо стягнення з відповідача понесених судових витрат на представництво адвокатом інтересів позивача в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000,00 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою наведеної статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та Адвокатським бюро «Олег Зудінов та партнери» 12.07.2022 укладеного договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 07/22/33540678.

За умовами зазначеного договору Адвокатське бюро «Олег Зудінов та партнери» взяло на себе зобов`язання надавати позивачу професійну правничу (правову) допомогу, що полягає у складанні процесуальних документів та представництві з питань, що пов`язані з оскарженням в судовому порядку рішень митних органів про коригування митної вартості товарів.

Відповідно до підпункту 4.1.2 пункту 4.1 розділу 4 вказаного договору увідповідності із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», сторони погодили, що за надання правової допомоги, клієнт сплачує бюро гонорар у фіксованих розмірах: в суді апеляційної інстанції Клієнт сплачує Бюро гонорар у фіксованому розмірі, що дорівнює 10 000,00 грн.

Згідно пункту 4.3 розділу 4 вказаного договору сторони домовились, що з урахуванням способу обчислення гонорару акти прийому-передачі правової допомоги (виконаних робіт) ними не складаються, а належним підтвердженням надання передбаченої цим договором допомоги є матеріали відповідної судової справи.

Представником позивача до суду апеляційної інстанції надано відповідні докази, а саме:

- копію договору №07/22/33540678 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 12.07.2022;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №11826/10;

- ордер на надання правничої допомоги серії АІ №1845489;

- платіжну інструкцію №281 на суму 10 000,00 грн;

- рахунок №31-03 від 31.03.2025.

Подані докази судова колегія бере до уваги, аналізуючи обґрунтованість суми, заявленої до відшкодування витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що представником позивача на адресу Київської митниці надіслано відзив, в якому заявлено вимогу щодо стягнення судових витрат в суді апеляційної інстанції, що підтверджується квитанцією про доставку документів до зареєстрованого електронного кабінету, яка міститься в матеріалах справи (а.с.204).

Однак, відповідачем до суду апеляційної інстанції не подано жодних заяв та заперечень щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Колегія суддів зауважує, що представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу Київської митниці на 3 сторінках тексту, а також текст відзиву фактично відтворює позицію позивача, викладену у позовній заяві, що не потребувало глибокого вивчення правової бази та судової практики, а також не вимагало від представника позивача, який є фахівцем в галузі права, значних зусиль під час підготовки до розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Позивач та його представник не надали обґрунтованих доказів того, що підготовка відзиву на апеляційну скаргу, який викладений на 3 аркушах у даній справі вимагала значного обсягу та за своїми характеристиками була віднесено до обсягу складних справ.

Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.

Здійснивши системний аналіз наведених вище доказів понесених позивачем судових витрат на правничу допомогу у їх співвідношенні до складності правовідносин та обсягу вчинених представником позивача дій в процесі вивчення матеріалів справи та підготовки відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає, що сума в розмірі 4000, 00 грн відповідає принципу співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу.

За правилами статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської митниці залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №320/40090/23 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці (03124, м. Київ, бульвар Гавела Вацлава, буд.8А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНТООФІС» (01024, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 23-А, ) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О.М.Кузьмишина

Судді І.О.Грибан

О.В.Карпушова