Справа № 260/6340/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/6340/24 пров. № А/857/33114/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області,

на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року (суддя - Дору Ю.Ю., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Ужгород, дата складання повного тексту - не зазначено),

в адміністративній справі №260/6340/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області,

про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі - відповідач-2), в якому просив: 1) визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №56 від 18.09.2024р. "Про відмову в перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 »; 2) зобов`язати Головне управління фонду України в Черкаській області здійснити ОСОБА_1 як судді у відставці, перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2023 року та з 01 січня 2024 року відповідно до Довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.09.2024р. № 54 та від 10.09.2024р. № 55, виданих Господарським судом Закарпатської області, з урахуванням раніше виплачених сум; 3) у відповідності до ст.371 КАС України допустити до негайного виконання присудження виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідачі позовних вимог не визнали, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, в суді першої інстанції кожен подав свій відзив на позовну заяву, у яких просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач-2 також вказав, що позивачем подано позов з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 56 від 18.09.2024 "Про відмову в перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ". Зобов`язано Головне управління фонду України в Черкаській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2023 року та з 01 січня 2024 року відповідно до Довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.09.2024р. № 54 та від 10.09.2024р. № 55, виданих Господарським судом Закарпатської області, з урахуванням раніше виплачених сум.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-2 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що вказане рішення прийнято судом з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає про те, що законодавець чітко визначив розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102 гривні, то саме цей розмір і необхідно застосовувати під час визначення грошового утримання. Також судом першої інстанції не взято до уваги, що позивачем в частині вимог подано позов з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та прийняте нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача-2. Вважає, що позиція відповідача-2 є невірною з точки зору законності та юридичної визначності. Аргументи апелянта, які стосуються порядку застосування ст.122 КАС України в частині процесуального строку звернення до суду за захистом свого права, також є неспроможними, оскільки суперечать базовим умовам перебігу строку звернення до суду. Тому, апеляційні вимоги задовольнянню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задоволити частково.

Суд встановив такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

10.09.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області із заявою про перерахунок щомісячного грошового довічного утримання судді у відставці на підставі довідки від 10.09.2024 №54 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2023 та довідки від 10.09.2024 №55 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2024.

Територіальний орган фонду, який опрацьовував заяву про перерахунок пенсії відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 18.09.2024 року №56 позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. У даному рішенні зазначено, що до заяви позивачем додано довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.09.2024 про розмір суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2024 року. Проте, прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, законодавством не змінено (а.с.9).

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи позивачу у проведені перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідач діяв протиправно. При цьому суддівська винагорода судді за 2023-2024 роки повинна обчислюватися із урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого визначений на 01 січня відповідного року.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та рішенню суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду.

У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті. Звернення до суду і судове провадження повинно здійснюватися у відповідності до вимог чинного законодавства, зокрема, процесуальних норм щодо порядку провадження в адміністративних справах.

Крім цього, законодавець встановлює певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частини третьої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, на переконання колегії суддів, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Також колегія суддів наголошує на тому, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись. Так, під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а вказала на те, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, при отриманні від органу Пенсійного фонду України відповіді (листа-відповіді, листа-роз`яснення) на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів (про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку), на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Водночас, колегія суддів апеляційного суду наголошує на тому, що пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її (його) розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) чи був здійснений її (його) перерахунок, з яких складових вона (він) складається, як обрахована (-ий) та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її (його) розрахунок чи розрахунок її (його) складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати (щомісячного довічного грошового утримання) особою, якій призначена пенсія вона (щомісячне довічне грошове утримання) вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати (щомісячного довічного грошового утримання), демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Як видно з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Закарпатській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Позивач вважає, що відповідач-2 всупереч чинного законодавства протиправно не здійснив перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за поданою його заявою про перерахунок щомісячного грошового довічного утримання судді у відставці на підставі довідки від 10.09.2024 №54 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2023 та довідки від 10.09.2024 №55 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 01.01.2024.

У заявленому до суду позові позивач просить зобов`язати Головне управління фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2023 року та з 01 січня 2024 року відповідно до вищевказаних довідок.

Цей адміністративний позов додано до суду 01.10.2024 року.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є періодичним платежем, його розмір повинен був бути відомий позивачу і позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір такого грошового утримання, з яких складових він складається, як обрахований та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Тому колегія суддів приходить до переконання, що з дня отримання щомісячного довічного грошового утримання позивач вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів в частині щодо отримання бажаного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Проте до адміністративного суду з вимогами про зобов`язання здійснити відповідний перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період починаючи із 01.01.2023 позивач звернувся лише 01.10.2024 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України.

При цьому колегія суддів апеляційного суду зазначає, що процес отримання позивачем вказаних вище довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.09.2024р. № 54 та від 10.09.2024р. № 55, виданих Господарським судом Закарпатської області, та подання таких довідок до Пенсійного органу з метою здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, не змінює момент з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав у відповідній частині вимог, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права на отримання більшого розміру щомісячного довічного грошового утримання, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку. Позивач щомісячно отримував щомісячне грошове утримання судді у відставці, а тому в будь-якому разі його розмір був відомий позивачу. До того ж, позивач мав об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено той чи інший перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, з яких складових він складається, як обрахований.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Крім того, аналіз практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Враховуючи те, що поважних та об`єктивних причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами про зобов`язання здійснити позивачу як судді у відставці, перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період, починаючи з 01 січня 2023 року по 31 березня 2024 року, позивачем не зазначено та в ході судового розгляду справи таких не встановлено, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень статті 123 КАС України та залишення без розгляду позовної заяви у відповідній частині позовних вимог.

Вказана правова позиція щодо застосування до спірних правовідносин положень статей 122, 123 КАС України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №510/1286/16-а та постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі №240/12017/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Таким чином, відповідні доводи апелянта (відповідача-2) являються обгрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Згідно п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частинами 3 і 4 статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про залишення без розгляду позовних вимог у наведеній вище частині.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми процесуального права в частині вирішення позовних вимог, що заявлені поза межами шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, а відтак оскаржуване рішення суду у наведеній частині відповідно до вимог статті 319 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про залишення позову в цій частині без розгляду, з наведених вище підстав.

Наведене підтверджує обґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача-2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Щодо вирішення решта позовних вимог, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Положеннями ст.130 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

У преамбулі Закону №1402-VIII закріплено, що він визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону №1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Згідно ч.2 ст.135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до ч.3 ст.135 Закону №1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11.03.2020 діє в редакції Закону № 1774-VIII), базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 1 січня 2017 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року №966-XIV (далі - Закон №966-XIV) дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Згідно зі статтею 1 цього Закону прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частиною третьою статті 4 Закону №966-XIV визначено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Поряд з тим статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік разом із встановленням на 1 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн, був введений такий вид прожиткового мінімуму, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, розмір якого становить 2102,00 грн..

Такі ж норми щодо прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (2102 грн.) наявні й в Законах України Про державний бюджет України на 2022 рік та Про державний бюджет України на 2023 рік, Про державний бюджет України на 2024 рік.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що наведені приписи цих законів є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому, застосовуючи їх у спірному рішенні Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області діяло на законних підставах.

Питання наявності підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом про Держбюджет станом на 1 січня календарного року, для розрахунку посадового окладу судді було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду.

Так, у постанові від 24 квітня 2025 року по справі №240/9028/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне.

Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі №966-XIV. Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Водночас, законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи. Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

З метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів, починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі №280/1233/22 та 21 березня 2024 року у справі №620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого вона відступила, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки спірним у вказаній справі є питання правомірності визначення щомісячного довічного грошового утримання судді від прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні, тому колегія суддів вважає, що наведені висновки Великої Палати Верховного Суду є релевантними до даної справи.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 24.04.2025 року у справі №240/9028/24, для визначення базового розміру посадового окладу судді, який враховується при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді, повинен застосовуватись прожитковий мінімум для працездатних осіб відповідно до абзацу п`ятого статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», а саме, 2102,00 грн..

За наведеного правового регулювання, змісту та обсягу фактичних передумов, які спричинили спір у цій справі, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (в межах строку звернення до суду, починаючи з 01 квітня 2024 року) відповідно до Довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.09.2024р. № 54 та від 10.09.2024р. № 55, виданих Господарським судом Закарпатської області, з урахуванням раніше виплачених сум, позаяк у спірних правовідносинах відповідач-2 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах відсутні підстави вважати протиправним рішення відповідача-2 №56 від 18.09.2024 "Про відмову в перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 ".

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким в задоволенні вимог про визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №56 від 18.09.2024 "Про відмову в перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 " та зобов`язання відповідача-2 здійснити позивачу перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 квітня 2024 року відповідно до Довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10.09.2024р. №54 та від 10.09.2024р. №55, виданих Господарським судом Закарпатської області, з урахуванням раніше виплачених сум - слід відмовити.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - задоволити часткового.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2024 року в адміністративній справі №260/6340/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії - скасувати та ухвалити нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог щодо зобов`язання Головного управління фонду України в Черкаській області здійснити ОСОБА_1 як судді у відставці, перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 січня 2023 року по 31 березня 2024 року - залишити без розгляду.

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук