Справа № 300/2366/25
Суддя: Бобров Ю.О.
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" липня 2025 р. справа № 300/2366/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Боброва Ю.О.,
секретаря судового засідання Костюк О.С.,
представника позивача Кіт Р.С.,
представників відповідача Кучмій В.І., Коваль М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ЮМА-КАРГО до Івано-Франківської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Позовні вимоги обґрунтовані наступними фактичними обставинами та нормами законодавства.
Листом від 20.01.2025 №15/15-03-01/7/392 (вхідний №351/4-15 від 21.01.2025) Держмитслужба поінформувала Івано-Франківську митницю про встановлений факт про те, що преференційне походження товару, який оформлявся позивачем, в рамках Доповнення I Конвенції до Угоди про асоціацію з Європейським Союзом не підтверджено.
17.03.2025 позивач надіслав на адресу відповідача заперечення на акт від 10.03.2025 за №8/25/7.21-19-23-02/42369497, які залишені без задоволення.
Вважає вказані рішення митного органу протиправними та безпідставними з огляду на те, що на момент митного оформлення товару позивач не володів інформацією про його справжнє походження, зокрема те, що він виготовлений не в країнах Європейського Союзу, оскільки відповідно до сертифікату EUR.1, який виданий митними органами Німеччини, така інформація була відсутня.
Ухвалою суду від 15.04.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи (а.с. 8-9).
29.04.2025 на адресу суду від Івано-Франківської митниці надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого Відповідач заперечує позовні вимоги. Вважає, що діяв правомірно, з огляду на наступне.
Підставою перевірки слугувало повідомлення уповноваженого митного органу Німеччини від 15.01.2025 (вх. Держмитслужби України за №1487/11/15 від 15.01.2025) про те, що преференційне проходження товарів згідно сертифікату EUR/1 від 28.02.2023 №А642004 не підтверджено, тому митне оформлення із застосуванням пільги 410 є неправомірним. Хоча цей сертифікат є дійсним, але його не можна застосовувати для цілей преференційного проходження товарів, оскільки виробником товару є країна поза межами Європейського Союзу і з цих підстав такий товар при ввезенні на митну територію України не звільняється від сплати відповідних митних платежів.
Позивач не скористався правом подати сулу відповідь на відзив, однак, надав суду додаткові письмові пояснення, відповідно до яких вважає аргументи відповідача необґрунтованими та безпідставними. Зазначає, що при митному оформленні товару ТОВ ЮМА-КАРГО подало належний та чинний сертифікат EUR.1 від 28.02.2023 №А642004 та мало право на преференційне оформлення імпортованого в Україну товару. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 131-133).
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, вказаних у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Просив суд позов задовольнити повністю.
Представники відповідача проти позову заперечили з підстав, вказаних у відзиві на позов та письмових поясненнях. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Розглянувши матеріали адміністративної справи відповідно до вимог статті 262 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження, у відкритому судовому засіданні за участі представників позивача та відповідачів, заслухавши її пояснення, дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення на позов, суд установив наступне.
При митному оформленні позивачем був поданий сертифікат EUR.1 від 28.02.2023 №А642004 відповідно до якого країною походження товару вказано Європейська економічна спільнота, країною призначення Україна (а.с. 60-61, 155, 168, 173-174).
У подальшому Івано-Франківська митниця звернулася листом до Держмитслужби України з метою перевірки сертифікату EUR.1 від 28.02.2023 №А642004 щодо встановлення країни походження товару.
Державна митна служба України отримала інформацію від компетентних митних органів Німеччини про те, що сертифікат EUR.1 від 28.02.2023 №А642004 не відповідає вимогам його справжності та правильності даних (а.с. 58-61, 125-129, 155-158, 173-174).
За результатами перевірки складений акт від 10.03.2025 за №8/25/7.21-19-23-02/42369497 Про результати документальної невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю ЮМА-КАРГО. Відповідно до висновків акта перевірки митним органом встановлені наступні порушення, допущені позивачем:
Заперечення, подані позивачем на акт перевірки залишенні без задоволення (а.с. 42-44, 46-48; 49-50; 74-75;77-79).
Суд вважає, що вказані оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті Івано-Франківською митницею правомірно, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 336 Митного кодексу України (далі МК України) митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів, серед іншого, шляхом: перевірки документів та відомостей, які відповідно до статті 335 цього Кодексу надаються митним органам під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України.
Частиною 1 статті 345 МК України встановлено, що документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів це сукупність заходів, за допомогою яких митні органи пересвідчуються в такому: у правильності, точності, повноті та достовірності інформації, що міститься у митній декларації, митне оформлення якої завершено; у наявності, точності, правильності і достовірності документів, на підставі яких товари поміщені у відповідні митні режими, а також існуванні, справжності, правильності і дійсності будь-якого підтвердного документа, у тому числі шляхом перевірки облікових записів та іншої документації підприємства щодо операцій із відповідними товарами або щодо попередніх та/або наступних комерційних операцій із такими товарами після їх випуску; у законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України; у своєчасності, достовірності, повноті нарахування та сплати митних та інших платежів, а також пені, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.
Документальні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів, проводяться митними органами з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 Податкового кодексу України (ч.2 ст.345).
Митні органи мають право проводити документальні виїзні (планові або позапланові) та документальні невиїзні перевірки дотримання вимог законодавства України з питань митної справи щодо: 1) правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів; 2) обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування, в тому числі залежно від країни походження товарів, застосування знижених ставок ввізного мита; 3) правильності класифікації згідно з УКТ ЗЕД товарів, щодо яких проведено митне оформлення; 4) відповідності фактичного використання переміщених через митний кордон України товарів заявленій меті такого переміщення та/або умовам процедури кінцевого використання, та/або відповідності фінансових і бухгалтерських документів, звітів, договорів (контрактів), калькуляцій, інших документів підприємства, що перевіряється, та/або документів та інформації, отриманих від уповноважених органів (організацій) іноземних держав, інформації, заявленій митним органам під час митного контролю, митного оформлення товарів; 5) законності переміщення товарів через митний кордон України, у тому числі ввезення товарів на територію вільної митної зони або їх вивезення з цієї території (ч.3 ст.345).
Результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення митним органом суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів, здійснення заходів, передбачених законами України (ч.6 ст.345).
Згідно частини 1 статті 351 МК України предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.
Частиною 2 цієї статті встановлено, що документальна невиїзна перевірка проводиться у разі: 1) виявлення фактів або отримання документів, інформації (відомостей), що свідчать про порушення законодавства України з питань митної справи, під час здійснення доперевірочного аналізу митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів; 2) надходження від уповноважених органів (організацій) іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження дотримання критеріїв походження або автентичності поданих митному органу документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності-резидентів України.
Документальна невиїзна перевірка проводиться на підставі наказу митного органу (ч.3 ст.351).
Документальна невиїзна перевірка проводиться посадовими особами митного органу в приміщенні цього органу за умови направлення підприємству (громадянину) письмового повідомлення із зазначенням дати початку проведення документальної невиїзної перевірки та копії наказу про її проведення у спосіб, визначений частиною шостою статті 344-1 цього Кодексу (ч.4 ст.351).
Посадові особи митних органів під час проведення документальної невиїзної перевірки зобов`язані: 1) використовувати будь-яку інформацію, отриману під час проведення перевірки, виключно у митних цілях; 2) забезпечувати збереження документів, отриманих та складених під час перевірки, не розголошувати їхній зміст без згоди особи, що перевіряється, крім випадків, передбачених цим Кодексом; 3) виконувати інші обов`язки, передбачені цим Кодексом та іншими законами України (ч.9ст.351).
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 352 МК України посадовими особами митних органів під час проведення перевірок можуть бути використані отримані від уповноважених органів (організацій) іноземних держав документально підтверджені відомості щодо вартісних, кількісних або якісних характеристик, країни походження, складу та інших характеристик, які мають значення для оподаткування товарів, їх ввезення (пересилання) на митну територію України або на територію вільної митної зони чи вивезення (пересилання) за межі митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення.
Ураховуючи наведені норми МК України та встановлені судом фактичні обставини даної справи, суд вважає, що Івано-Франківською митницею правомірно проведена невиїзна документальна перевірка, оформлена актом від 10.03.2025 за №8/25/7.21-19-23-02/42369497 Про результати документальної невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю ЮМА-КАРГО.
Щодо правильності та обґрунтованості висновків про порушення позивачем норм законодавства, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 26 Розділу IV Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, зі змінами (далі Угода), ратифіковану Законом №1678-VII від 16.09.2014, для цілей цієї глави походження означає, що товар підпадає під правила походження Протоколі I до цієї Угоди (Щодо визначення концепції походження товарів і методів адміністративного співробітництва).
Відповідно до статті 2 Розділу II Визначення концепції походження товарів Протоколу I до Угоди з метою її впровадження як такі, що походять з Європейського Союзу, вважаються (а) товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначено у статті 5 цього Протоколу; (b) товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до статті 6 цього Протоколу.
Згідно Доповнення I до Регіональної конвенції про пан-євросередземноморські преференційні правила походження у Розділі V статті 15 визначено, що товари, які походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання, серед іншого, сертифікату з перевезення товару EUR.1. Процедура видачі такого сертифікату встановлена статтею 17 Розділу V Підтвердження походження Протоколу I до Угоди, відповідно до якої сертифікат видається митними органами країни-експортера члена Європейського Союзу або України, якщо ці товари можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу або України і задовольняють іншим умовам цього Протоколу.
Відповідно до частини 3 статті 17 Протоколу I (частина 3 статті 16 Доповнення до Конвенції) до Угоди вказано, що експортер, який подає заяву про видачу сертифікату з перевезення товару EUR.1 повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни-експорту, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу.
Статтею 32 Протоколу I (стаття 31 Доповнення I до Конвенції) передбачено, що з метою забезпечення правильного застосування Протоколу I Європейський Союз і України повинні допомагати один одному через компетентні митні адміністрації у перевірці достовірності підтверджень походження товарів та правильності інформації, що міститься в документах
Відповідно до статті 33 Протоколу I (стаття 32 Доповнення I до Конвенції) митні органи країни імпорту мають право здійснювати подальші перевірки підтвердження походження у довільному порядку або тоді, коли мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконання інших вимог Протоколу I (Доповнення I до Конвенції).
З огляду на вказане, суд вважає релевантним посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.07.2022 у справі №815/2656/17, відповідно до якої використання пільгового (преференційного) режиму зони вільної торгівлі під час ввезення товарів на митну територію України можливе, якщо дотримано три основних умови: імпортований в Україну твар походить з країн Європейського Союзу; супроводжується документами, що підтверджують країну походження товару; транспортується з Європейського Союзу безпосередньо в Україну.
При цьому, враховуючи викладене, суд не приймає до уваги покликання представника позивача в судовому засіданні на те, що Алгоритм дій працівників митниці під час здійснення контролю правильності визначення країни походження товару та направлення до Держмитслужби запитів щодо проведення перевірки документів про походження товарів, який затверджений наказом Держмитслужби від 15.07.2022 №329, не міг застосовуватися при перевірці походження товару, ввезеного ТОВ ЮМА-КАРГО на митну території України, оскільки застосування такого Алгоритму повністю відповідає вимогам Угоди про асоціацію до доповненням до неї, зокрема: статті 32 Протоколу I (стаття 31 Доповнення I до Конвенції), статті 33 Протоколу I (стаття 32 Доповнення I до Конвенції).
Відповідно до частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта.
Частиною 5 статті 280 МК України встановлено, що ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.
До товарів, які випускаються у вільний обіг на митній території України відповідно до частини шостої статті 75 цього Кодексу, застосовуються знижені ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не визначено законом.
До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
Пунктом 54.4 статті 54 Податкового кодексу України (далі ПК України) встановлено, що разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.
Відповідно до пункту 187.8 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.
Базою оподаткування для товарів, що ввозяться на митну територію України, є договірна (контрактна) вартість, але не нижче митної вартості цих товарів, визначеної відповідно до розділу ІІІ Митного кодексу України, з урахуванням мита та акцизного податку, що підлягають сплаті і включаються до ціни товарів (п.190.1 ст.190 ПК України).
Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому, згідно частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно з частиною 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до п. 30 рішення Європейського суду з прав людини від 27 вересня 2001 року у справі Hivisaari v. Finland щодо того, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються, щоб засвідчити, що сторони були заслухані та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя суд у повній мірі відповів на кожен аргумент сторін при прийнятті рішення у даній справі та належно мотивував своє рішення.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог позов слід відмовити у повному обсязі.
У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 295, 297 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю ЮМА-КАРГО, код в , адреса: вул. Валова, 8А/7, м. Івано-Франківськ, 76018;

відповідач: Івано-Франківська митниця, код в , адреса: вул. Вячеслава Чорновола, 159, м. Івано-Франківськ, 76005.

Суддя /підпис/ Бобров Ю.О.

Рішення складене в повному обсязі 21 липня 2025 р.