Справа № 490/1021/19
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2025 року Справа№490/1021/19

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у січні 2019 року звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив стягнути з Міністерства оборони України інфляційні збитки, три відсотки річних та відшкодування моральної шкоди; стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_3 , інфляційні збитки, три відсотки річних та відшкодування моральної шкоди.

Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що він як військовослужбовець звільнений у запас за станом здоров`я у березні 199 6року. 29.03.2013 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (далі ЧАЕС). З урахуванням викладеного та відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він набув право на отримання одноразової допомоги в розмірі 27-кратного місячного грошового забезпечення за останньою посадою.

02.02.2015 позивачеві встановлено інвалідність ІІ групи внаслідок цієї ж причини, що давало йому право на тій же правовій підставі отримати одноразову допомогу в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму з урахуванням раніше виплаченої допомоги.

Відповідачі порушили його права, встановлені законом, оскільки ігнорували судові рішення щодо цього спору та всіляко зволікали з виплатою йому одноразової допомоги. ІНФОРМАЦІЯ_4 усупереч обов`язкам оформити та подати до Департаменту фінансів Міністерства оборони України документи на одержання ним грошової допомоги у серпні 2013 року відмовив йому у її призначенні, посилаючись на наявність цього права лише в осіб, звільнених у запас після січня 2007 року; у грудні 2015 року направив подання до Міністерства оборони України щодо призначення одноразової допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи, ігноруючи його права як особи з інвалідністю ІІ групи; у березні 2016 року комісаріат також не звернувся з поданням до Міністерство оборони України про призначення йому допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи та неправомірно відмовив у цьому, пославшись на вирішення спору судом. Міністерство оборони України, у свою чергу, маючи судове підтвердження права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, у лютому 2016 року та березні 2017 року протиправно відмовляло йому у призначенні та виплаті допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи, а рішення щодо цього прийняло лише у липні 2018 року. Одноразову грошову допомогу у визначеному законом розмірі (237410,25 грн) позивач отримав лише 08.08.2018.

Посилаючись на те, що затримкою у виплаті грошових сум та необхідністю неодноразового звернення до суду за поновленням прав йому завдано як майнову, так і моральну шкоду, та уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути втрати від інфляції за час прострочення з січня 2014 року до 31.03.2017 39925,00 грн, три проценти річних 7539,00 грн, та 240125,00 грн на відшкодування моральної шкоди; з Міністерства оборони України 31813,00 грн втрат від інфляції та 9444,00 грн три проценти річних за період з березня 2017 року до серпня 2018 року та 240125,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

ІНФОРМАЦІЯ_4 просив відмовити у позові, зазначив, що не є належними відповідачем у справі, оскільки не є головним розпорядником коштів, яким є Міністерство оборони України. Також стверджував, що належно виконував свої обов`язки.

Міністерство оборони України також заперечувало проти задоволення позову, не погодилося з періодом нарахування інфляційний втрат та трьох відсотків річних, вважаючи, що єдиною підставою для виплати позивачу коштів є рішення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, стверджувало, що таке рішення прийнято лише 23.07.2018, отже з цього часу й виникло грошове зобов`язання у Міністерства оборони України з виплати позивачу грошових сум, а не, як помилково зазначає позивач, починаючи з 01.03.2017. Вважало, що моральна шкода, яка завдана позивачу, повністю відшкодована добросовісним та оперативним виконанням рішення суду на рахунок позивача.

Рішенням від 22.12.2020 Центральний районний суд м. Миколаєва частково задовольнив позов.

Суд стягнув з Міністерства оборони України на користь позивача інфляційні збитки у розмірі 31813,00 грн, три відсотки річних 9443,00грн та на відшкодування моральної шкоди у розмірі 6000,00 грн.

Стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача інфляційні збитки у розмірі 39925,00 грн, три відсотки річних 7539,00 грн та відшкодування моральної шкоди 10000,00 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами свого обов`язку з виплати позивачеві належного розміру одноразової грошової допомоги, розмір якої чітко визначено законодавством України. Відповідачі мали грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується судовими рішеннями, та повинні були своєчасно розглядати відповідні заяви позивача, у місячний термін прийняти рішення про виплату йому допомоги та повністю виплатити йому встановлений законом розмір одноразової грошової допомоги. Проте, протиправно заперечуючи свій обов`язок перед позивачем, відповідачі не виконували свої зобов`язання з часу звернення позивача за виплатою одноразової грошової допомоги і до 08серпня 2018 року. З огляду на те, що відповідачі порушили грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Оскільки тривала бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та неодноразова відмова Міністерства оборони України були протиправними, що потягло несвоєчасність виплат та необхідність тривалого (протягом 4років) судового захисту порушеного права, беручи також до уваги наявність очевидних порушень права позивача на отримання грошової допомоги та зважаючи на те, що точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи немає (і не може бути), а доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між лікуванням позивача та його душевними стражданнями внаслідок протиправної відмови відповідачів у виплаті належної допомоги позивачем не надано, проте порушення звичних життєвих звичок та способу життя особи внаслідок необхідності звернення протягом майже чотирьох років поспіль до відповідачів та різних судових інстанцій для відновлення своїх порушених прав та законних інтересів є очевидними поза розумним сумнівом, суд вважав, що завдану позивачеві протиправними діями та бездіяльністю відповідачів моральну шкоду належить відшкодувати, виходячи з розміру 3000,00грн за один рік порушення прав.

Постановою від 18.03.2021 Миколаївський апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 та Міністерства оборони України, рішення суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування моральної шкоди змінив, зменшив стягнення на користь позивача з Міністерства оборони України відшкодування моральної шкоди з 6000,00 грн до 3000,00 грн, з ІНФОРМАЦІЯ_2 відшкодування моральної шкоди з 10000,00 грн до 5000,00 грн.

В іншій частині апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд в цілому погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що застосування правил статті 625 ЦК України вже є особливою мірою відповідальності Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_2 за прострочення виплат грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнових прав та відшкодування втрат від знецінення грошових коштів та мірою компенсації тривалих очікувань потерпілої особи. Враховуючи конкретні обставини справи та дійсні причини затримки у виплаті коштів, апеляційний суд вважав розумним та справедливим зменшення розміру компенсації моральної шкоди з Міністерства оборони України до 3000,00грн та з ІНФОРМАЦІЯ_2 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 5000,00грн.

Постановою від 18.05.2022 по справі №490/1021/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційні скарги задовольнив частково.

Рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 22.12.2020 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18.03.2021 скасовано.

Провадження у справі закрито.

Відповідно до ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.07.2022 справу № 490/1021/19 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , правонаступником якого є ІНФОРМАЦІЯ_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди передано до Київського окружного адміністративного суду в порядку статті 414 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі заяви ОСОБА_1 про направлення справи за встановленою юрисдикцією, оскільки відповідач Міністерство оборони України має місцезнаходження в м. Києві.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2022 матеріали адміністративної справи №490/1021/19 передано на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження в адміністративній справі № 490/1021/19. Ухвалено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» (далі - Закон № 3863-ІХ) пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (Відомості Верховної Ради України, 2023 р., № 29, ст. 111) викладено в новій редакції.

Приписами пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» установлено, що інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

На виконання вимог Закону № 3863-ІХ наказом ДСА України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).

Пунктом 22 Порядку № 399 встановлено, що на підставі отриманих примірників протоколу та переліку судових справ відповідальною особою протягом семи робочих днів після завершення автоматизованого розподілу судових справ передаються судові справи до судів, визначених за результатами автоматизованого розподілу.

16.06.2025 адміністративна справа № 490/1021/19 надійшла до Донецького окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 490/1021/19 передано для розгляду судді Зеленову А.С.

Ухвалою суду від 25.06.2025 прийнято до провадження адміністративну справу. Вирішено справу призначити до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Розгляд справи вирішено розпочати спочатку.

07.07.2025 від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що між позивачем та ІНФОРМАЦІЯ_5 відсутні цивільно-правові відносини, а тому відповідач не є боржником в розумінні ст. 625 ЦК України. За такого підстави для стягнення 3% річних та інфляційних втрат відсутні. Щодо стягнення моральної шкоди вказує, що матеріалами справи не підтверджено належними та допустимими доказами наявність причинно наслідкового зв`язку між захворюваннями позивача та нанесеною йому моральною шкоду. Натомість захворювання позивача пов`язані з інвалідністю набутою до звернення до відповідачів із заявами про виплату одноразової грошової допомоги.

09.07.2025 від відповідача - Міністерства оборони України також відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись фактично на аналогічні обставини, що у відзиві від відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 від 07.07.2025.

У відповіді на відзиви позивач заперечував щодо висновків відповідачів, та наполягав на задоволенні позовних вимог повністю.

Розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

29.03.2013 Миколаївською обласною медико-соціальною експертною комісією позивачу була встановлена Ш група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

24.07.2013 позивач ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_6 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби.

15.08.2013 ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі ІНФОРМАЦІЯ_7 ) за вих. № 3974/4 направлено позивачу письмову відмову у виплаті такої грошової допомоги, з посиланням на те, що оскільки позивач звільнений з військової служби до 01.01.2007, він не має права на виплату такої допомоги.

Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області у справі № 484/126/14-а, яка набрала законної сили згідно ухвали ВАСУ від 29.01.2015, адміністративний позов позивача до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання дій протиправними та зобов`язання виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби, задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_8 щодо ненадання висновку про можливість виплати одноразової грошової допомоги позивачу до Міністерства оборони України згідно поданої ним заяви.

Зобов`язано Міністерство оборони України виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у розмірі 27-місячного грошового забезпечення за останньою посадою на день звільнення у запас.

Судами встановлено, що днем виникнення права у позивача на отримання спірної допомоги є день встановлення йому інвалідності, тобто 29.03.2013, а тому він має право на отримання такої допомоги у розмірі, визначеному Постановою КМУ № 499 від 28.05.2008, тобто - 27-місячного грошового забезпечення інвалідам Ш групи, оскільки інвалідність він отримав внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

Судами зазначено, що отримання одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Посилання представника відповідача на те, що вимоги статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не поширюється на позивача, суперечить вимогам статті 3 цього Закону, якою визначено сфера його дії.

Згідно довідки МСЕК серії 10ААВ №357132 під час повторного огляду визнаний безстроково інвалідом II групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на Чорнобильскій АЕС. Відповідно до безтермінового посвідчення від 05.02.2015 позивач є особою з інвалідністю ІІ групи.

09.11.2015 позивач отримав листа від ІНФОРМАЦІЯ_7 , що у зв`язку з надходженням у МОВК ухвали ВАСУ від 29.09.2015 йому необхідно надати до райвіськкомату за місцем проживання документи для виплати одноразової грошової допомоги.

10.12.2015 позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 з заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Оскільки після встановлення третьої групи інвалідності у зв`язку з судовою тяганиною належну допомогу він не отримав. Надав до заяви документи згідно вимог Постанови КМУ від 25.12.2013 № 975.

24.12.2015, на підставі поданої заяви, було зроблене подання до Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги як інваліду 3 групи безстроково (інвалідність пов`язана з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС), без зазначення про наявність права позивача на отримання такої допомоги як інваліда 2 групи, згідно з діючим законодавством на момент встановлення інвалідності.

Протоколом № 9 від 12.02.2016 засідання комісії з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби позивачу була призначена одноразова грошова допомога у розмірі 27-місячного грошового забезпечення визначеного на день звільнення з військової служби в сумі 6189 грн. 75 коп., як особі якій під час первинного огляду органами медико- соціальної експертної комісії 14.03.2013 визнано інвалідом 3 групи внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серія 10ААБ № 528405 від 14.03.2013), а 02.02.2015 під час повторного огляду інвалідом 2 групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК сепія ААВ № 357132 від 02.02.2015), що фактично відповідає розміру одноразової грошової допомоги для інвалідів 3 групи, визначеної у Постанові Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499 «Про затвердження порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб», що діяла на момент встановлення мені цієї групи інвалідності.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_7 № 42 від 26.02.2016 наказано здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, на відповідні банківські реквізити 6 189 грн 75 коп.

Постановою у справі № 484/1283/16-а від 22.06.2016 Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області задоволено адміністративний позовом позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 та Міністерства оборони України визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправним рішення Міністерства оборони України щодо призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015, оформлене протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі, каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 12.02.2016.

Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 підготувати висновок щодо можливості виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015 в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, згідно з заявою від 17.03.2016.

Зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2-ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015 року в розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, згідно з заявою від 17.03.2016, відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду у справі № 484/1283/16-а від 13.09.2016 апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково.

Постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області скасовано. Прийнято по справі нову постанову, якою адміністративний позов до Міністерства оборони України про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Зобов`язано Міністерство оборони України розглянути заяву позивача щодо призначення йому одноразової допомоги у зв`язку зі встановленням 2ї групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з 02.02.2015 року

Згідно з Витягом з Протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 03.03.2017 №20, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги позивачу, документи якого надійшли, відповідно до постанови Одеського апеляційного суду від 13.09.2016 у справі №484/1283/16-а, якого 05.04.1996 звільнено з військової служби та 14.03.2013 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (довідка МСЕК серія 10 ААБ №528405 від 29.03.2013), а 02.02.2015 під час повторного огляду - інвалідом II групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія 10 ААВ №357132 від 03.02.2015), оскільки на день його звільнення діяла стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яка передбачала державне обов`язкове особисте страхування та не передбачала виплату одноразової грошової допомоги. Законом України від 04.04.2006 №3597-IV «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», який набув чинності 10.05.2006, введено виплату одноразової грошової допомоги. Закон зворотної дії в часі не має, тому позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги.

Постановою Первомайського міськрайонного суд Миколаївської області від 06.07.2017 справа № 484/1367/17 - адміністративний позов до Міністерства оборони України задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України в частині відмови у призначені одноразової грошової допомоги як інваліду II групи, який отримав інвалідність внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оформлене Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 20 від 03.03.2017 зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2017 справа № 484/1367/17 апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення. Апеляційну скаргу задоволено частково. Постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 06.07.2017 скасовано.

Прийнято нову постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправним рішення Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №20 від 03.03.2017.

Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 200 кратного прожиткового мінімуму, визначеного законодавством для працездатних осіб на дату встановлення групи інвалідності, з урахуванням раніше виплачених сум.

При цьому судами встановлено, що не було надано доказів, які б свідчили про невиконання позивачем вимог пункту 11 Порядку при поданні заяви до Міністерства оборони України. Витяг з протоколу від 19.08.2016 № 69 не містить посилань на ненадання позивачем документів, визначених п. 11 Порядку.

Суди дійшли висновку, що МО України не дотримано вимог Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві під час розгляду питання про призначення і виплати такої допомоги позивачу.

Крім того, МО України, суб`єкт владних повноважень, під час розгляду справи не довів правомірності оскаржуваного рішення, а саме: відмови у призначенні одноразової грошової допомоги позивачеві, який звільнений з військової служби до набрання чинності Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки закон не має зворотної дії в часі, тому позовні вимоги позивача щодо визнання дій та рішення відповідача протиправними, скасування рішення є обґрунтованими.

Подання позивачем вказаної заяви та доданих до неї документів, повністю узгоджується із вимогами п.11 Порядку №975. За приписами пунктів 12 і 13 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, яке є відповідачем у справі.

Відповідач, Міністерство оборони України, як Головний розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Листом від 05.05.2018 ТВО військового комісара МОВК - на підставі отриманого ним листа Департаменту фінансів МО України від 17.04.2018 у зв`язку з перебуванням на виконанні Постанови про відкриття виконавчого провадження відділу примусового виконання Департаменту ДВС МЮ України - Рагузіну С.В, повідомлено з метою запобігання перешкоджання ним виконання рішення суду для належного виконання рішення суду йому необхідно в найкоротший термін надати до військкомату оригінали та копії визначених документів, в тому числі копії судових рішень. Військовому комісару належним чином оформити пакет документів та надати їх на розгляд Комісії МО України. За відсутності в Департаменті фінансів вищезазначених документів, які передбачені чинним законодавством, МО України не має можливості виконати рішення суду з незалежних від нього причин.

12.05.2018 позивач на вказаний лист надав відповідь, в якій він зазначає про протиправність та незаконність вказаних вимог.

Згідно протоколу № 74 від 20.07.2018 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум у зв`язку з набранням законної сили рішень судів прийнято рішення про призначення одноразової допомоги підполковнику в запасі в розмірі 2000 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності в сумі 243 600 грн та здійснити виплату з урахуванням раніше виплаченої допомоги 6189,75 грн в сумі 237 410 грн 25 коп.

Наказом військового комісара МОВК № 129 від 20.07.2018 наказано здійснити виплату одноразової грошової допомоги позивачу, на відповідні банківські реквізити 237 410 грн 25 коп.

Сторонами не заперечується, що повний розмір виплаченої допомоги позивач отримав 08.08.2018.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неналежним виконанням відповідачами свого обов`язку щодо виплати позивачеві належного розміру одноразової грошової допомоги, розмір якої чітко визначено законодавством України.

Щодо стягнення на користь позивача інфляційних втрати та три проценти річних.

За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.

Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У справі, яка розглядається предметом судового розгляду є вимоги позивача про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань три проценти річних за період з 02.12.2020 по 30.01.2024 в розмірі 156070,00 грн та втрати від інфляції за той же період у розмірі 773840,42 грн, всього - 929910,42 грн, обчислених на суму заборгованості з виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, нарахованої як заборгованість за період з 19.02.2020 по 28.02.2021 на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 у справі №440/1571/20.

Суд зазначає, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Такі висновки відповідають правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі №6-49цс12, від 24.10.2011 у справі №6-38цс11).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570.

Суд звертає увагу, що між позивачем та відповідачами відсутні цивільні правовідносини, адже спірні правовідносини щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги врегульовано було спеціальним законодавством, а саме: Закон України від 04.04.2006 №3597-ІV.

Так, у постанові від 18.03.2020 у справі №711/4010/13-ц Великою Палатою Верховного Суду сформовано висновок, відповідно до якого приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Вказана правова позиція була висловлена також Верховним Судом України у постанові від 20.01.2016 у цивільній справі №6-2759цс15.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 також зазначено, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 43).

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, суд дійшов висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідачів, яке мало би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювача, шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними.

Таким чином, суд вважає, що в цій справі у відповідачів не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України, а відтак відповідач не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статей 549 та 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних відносин.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вищевказаних норм права викладені в постанові Верховного Суду від 15.04.2021 в адміністративній справі №807/542/17.

Частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції відсутні.

Вказана правова позиція щодо застосування положень статті 625 ЦК України узгоджується з правовою позицією, що міститься у постанові Верховного Суду від 27.08.2020 у справі №804/871/16, від 18.07.2018 у справі №2а-11853/10/1570, від 08.02.2018 у справі №826/22867/15.

Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає таке.

Так, приписами ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст. 23 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України), відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.11.2019 по справі № 818/1430/17.

Повертаючись до обставин у цій справі, суд зазначає, що позивач обґрунтовує ці позовні вимоги тим, що внаслідок дій відповідачів звичні життєві зв`язки позивача були порушені, адже, він був вимушений був багато часу витрачати на участь в судових процесах. Твердження відповідачів про відсутність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги фактично свідчило про те, що позивач хотів заволодіти грошовими коштами у протиправний спосіб, яке позивач розцінюю як приниження честі і гідності. Як наслідок від таких дій посадових осіб органу державної влади позивач має душевні страждання від відчуття несправедливості, приниження гідності, що привели до головних болів, запаморочення, підвищення артеріального тиску, порушення сну, дратівливості, погіршення пам`яті, загальної слабкості, та загострення і більш тяжкого перебігу інших захворювань, отриманих під час виконання обов`язків військової служби, що в свою чергу стало підставою для частішого і довшого лікування в стаціонарних умовах, постійного прийому ліків при амбулаторному лікуванні, що завдавало і завдає значні фізичні страждання, відбилося і до цього часу відбивається на психологічному стані.

Зазначає, що у грудні 2013 року позивач переніс інфаркт міокарда, протягом 2014 року, внаслідок загострення перебігу захворювань, пов`язаного з протиправними діями посадових осіб державного органу влади, стан здоров`я значно погіршився. Погіршення стану здоров`я стало підставою для встановлення 02.02.2015 2 групи інвалідності, безстроково, у зв`язку із захворюванням пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У 2014 році лікувався у стаціонарі 4 разів, 2017 - 4 рази, у 2017р. 3 рази, за 6 місяців 2018 року лікувався у стаціонарі 3 рази. Значно збільшилися терміни лікування, до 21 дня.

Однак, суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджено, що саме через вину та протиправну бездіяльність відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, що виключає відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України.

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що позивач не надав жодних доказів, які б встановлювали заподіяння їй моральної шкоди з боку відповідача. Додані до матеріалів справи документи, зокрема, копії медичної документації позивача, достатнім чином не підтверджують доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди та не можуть в повній мірі слугувати доказами спричинення їй моральної шкоди. Зокрема, з медичної документації не вбачається причинно-наслідкового зв`язку між наявними хронічними захворюваннями та сильним нервовим напруженням, спричиненим діями/бездіяльністю відповідача. В той час як моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами. А наявність рішення суду про визнання протиправною бездіяльності відповідачів не може бути самостійною та достатньою підставою для стягнення моральної шкоди та задоволення позову, оскільки цим рішенням не встановлюється безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння моральної шкоди.

Тому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не належать задоволенню.

Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, та позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РКНОПП НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (03168, Повітрофлотський проспект, буд. 6, ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя А.С. Зеленов