Справа № 460/3784/25
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2025 року м. Рівне №460/3784/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 1 та відповідач 2), в якому просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20.02.2025 №41 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивачки зазначив, що його довірителька з 19.12.2023р. перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком. 13 лютого 2025 року ОСОБА_1 через веб-портал Пенсійного фонду України звернулась до відповідача 1 та просила нарахувати та виплатити їй грошову допомогу в розмірі 10 пенсій, що передбачено пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Проте рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 20 лютого 2025 року №41 позивачці відмовлено у здійсненні відповідної виплати, оскільки до стажу роботи, що дає право на призначення грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, не зараховано період згідно документів, які видані органами влади з території, які не підконтрольні українській владі. Позивачка вважає рішення пенсійного органу від 20 лютого 2025 року протиправним, тому й звернулася до суду з цим позовом з вимогою зобов`язати пенсійний орган зарахувати до страхового стажу згадані вище періоди, а також виплатити грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Ухвалою від 03 березня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач відзив на позов у строк встановлений судом (п`ятнадцять днів з дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі) не подав, як і будь-які докази у спростування позовних вимог.

Розглянувши матеріали, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 19.12.2023 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" N1058-IV від 09 липня 2003 року.

Згідно із записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (записи N 05-15) від 31.08.1981 ОСОБА_1 має страховий стаж ( на день досягнення пенсійного віку- 18.12.2024) - 32 роки 11 місяців 10 днів та працює в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" ст. 55 Закону N 1788-XII, а саме :

з 01.08.1989р. по 31.07.1990р. на посаді лікаря - інтерна у Волинському облтубдиспансері (запис № 5,6);

з 01.11.1990р. по 31.01.1991р. на посаді дільничного лікаря - фтизіатра в Міськтубдиспансері №1 м.Донецька (запис № 7,8);

з 01.02.1991р. по 01.03.2015р. на посаді дільничного лікаря - фтизіатра, завідуючої туберкульозним відділенням для дітей в Обласній клінічній туберкульозній лікарні м.Донецька (запис № 9-12);

з 10.05.2017р. по сьогодні на посаді завідуючої відділенням туберкульозу органів дихання у дітей по розділу «Клініка» в Державній установі «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського» Національної академії медичних наук (запис № 13,15).

Факт роботи на вищевказаних посадах, також підтверджується довідками № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р. виданими РКТБ МЗ днр; довідкою № 52/1.6/2-24 від 16.01.2024р. виданої КП «Волинський обласний фтизіопульмонологічний медичний центр»; довідкою №6 від 19.01.2024р., №19 від 13.02.2024р. та №23 від 31.01.2025 виданими ДУ «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського».

13 лютого 2025 року ОСОБА_1 через веб-портал Пенсійного фонду України звернулась до відповідача 1 та просила нарахувати та виплатити їй грошову допомогу в розмірі 10 пенсій, що передбачено пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20 лютого 2025 року №41 позивачці відмовлено в нарахуванні та виплаті грошової допомоги в розмірі десяти пенсій за віком, оскільки до стажу роботи, що дає право на призначення грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, не зараховано період згідно документів, які видані органами влади з території, які не підконтрольні українській владі.

Надаючи правову оцінку рішенню Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області суд зважає на таке.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року N 1058-IV (далі - Закон N 1058-IV).

Статтею 44 Закону N 1058-IV, зокрема частиною 1, визначено, що звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (частина 5 статті 45 Закону N 1058-IV).

Водночас постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року N 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року N 13-1) затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Порядок N 22-1).

Пунктом 4.1 Порядку N 22-1 визначено, що заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (пункт 4.2 Порядку N 22-1).

Згідно з пунктом 4.3. Порядку N 22-1 передбачено, що створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви. Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника органу, що призначає пенсію, на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів. Працівник органу, що призначає пенсію, не розглядає документи та звернення щодо пенсійного забезпечення щодо себе, другого з подружжя, батька, матері, вітчима, мачухи, сина, дочки, пасинка, падчерки, рідного та двоюрідного брата, рідної та двоюрідної сестри, рідного брата та сестри дружини (чоловіка), племінника, племінниці, рідного дядька, рідної тітки, діда, баби, прадіда, прабаби, внука, внучки, правнука, правнучки, зятя, невістки, тестя, тещи, свекра, свекрухи, батька та матері дружини (чоловіка) сина (дочки), усиновлювача чи усиновленого, опікуна чи піклувальника, особи, яка перебуває під опікою або піклуванням працівника. Страховий стаж обчислюється по місяць, що передує місяцю подання особою відповідної заяви (досягнення особою пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 Закону, - у разі автоматичного призначення пенсії за віком (без звернення особи)).

Згідно із статтею 62 Закону N 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту першого "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого постановою Кабінету міністрів України N 637 від 12.08.93 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, що позивачем трудова книжка втрачена не була, крім того при поданні нею заяви до органів ПФУ про призначення грошової допомоги у розмірі десяти місячний пенсій нею було долучено копію трудової книжки серії НОМЕР_1 (записи № 05-15) від 31.08.1981 та копії довідок № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р.

Відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення 55-річного віку, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, які в період до 01 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше 25 років 6 місяців.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 було затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік).

За змістом розділу 2 Переліку №909 право на пенсію за вислугу років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад) лікарняних закладів, лікувально-профілактичних закладів особливого типу, лікувально-трудових профілакторіїв, амбулаторно-поліклінічних закладів, закладів швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладів переливання крові, закладів охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладів, установ з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно- епідеміологічних закладів, діагностичних центрів.

У рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 березня 2021 року у справі N 585/1498/17 зроблено висновок, що Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року N 909, розділом 2 "Охорона здоров`я" якого передбачено, що право на пенсію за вислугою років мають лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), що працюють у таких закладах охорони здоров`я: лікарняні заклади, лікувально-профілактичні заклади особливого типу, лікувально-трудові профілакторії, амбулаторно-поліклінічні заклади, заклади швидкої та невідкладної допомоги, заклади переливання крові, заклади охорони материнства і дитинства, санаторно-курортні заклади, установи з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби та територіальні органи Держсанепідслужби, діагностичні центри.

У примітці №2 до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року N 909, зазначено, що робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття "заклад охорони здоров`я" наведено в статті 3 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19 листопада 1992 року N 2801 -XII, згідно з якою це юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19 листопада 1992 року N 2801-XII заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами та організаціями з різними формами власності, а також приватними особами за наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих фахівців.

З урахуванням вищенаведеного суд зазначає, що до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком, зараховується, зокрема, робота у закладах та на посадах, визначених Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909.

Також варто звернути увагу на те, що Закон України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" не містить поняття "лікарняний заклад", а надає визначення "закладу охорони здоров`я", що у розумінні вказаного нормативно-правового акту є загальним визначенням всіх закладів, які надають медичні послуги, наведених у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року N 909.

Отже, Закон України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" не ставить віднесення закладів до закладів охорони здоров`я у залежність від визначення форми їх власності, як і Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909, не ставить право на зарахування стажу, який дає право на пенсію за вислугою років, у залежність від форми власності закладу охорони здоров`я, визначеного цим вказаним Переліком.

Іншими словами, відсутність у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року №909, не нівелює характер виконуваної позивачкою таких робіт, з яким законодавство пов`язує право особи на зарахування до спеціального стажу відповідного відпрацьованого часу, що надає право на пенсію за вислугу років.

Поміж тим, право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої пунктом "е" частини 1 статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пов`язане не лише з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а, насамперед, з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.

Відповідно до наданого витягу з електронної пенсійної справи, а саме рішення № 41 від 12.09.2024 дата розрахунку 09.09.2024 року, форми РС-право та форми ОК-5, судом встановлено що пенсія за віком позивачу була призначена відповідно до ЗУ №1058-IV. Страховий стаж позивачки складає - 40 років 5 місяців 13 днів. Середньомісячний заробіток - 31889,43000грн.

У той же час, судом встановлено, що відповідно до форми РС-право та форми ОК-5, період роботи, який був не зарахований Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області до стажу позивача при призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій (з 01.02.1991р. по 01.03.2015р. на посаді дільничного лікаря - фтизіатра, завідуючої туберкульозним відділенням для дітей в Обласній клінічній туберкульозній лікарні м.Донецька (запис № 9-15), що підтверджується довідками № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р. виданими РКТБ МЗ днр ), 19 грудня 2023 року зараховано позивачу до страхового стажу при призначенні пенсії за віком.

Судом також встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами у даній справі, що позивач звернулася із заявою про призначення грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій на підставі додаткових документів, які були додані нею до її заяви від 13.02.2025 року, а саме: довідки № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р., що видані РКТБ МЗ днр . Однак, це не спростовує записів у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_1 (записи N 05-13) про наявний у неї страховий стаж.

Водночас слід звернути увагу на те, що оскаржуване у цій справі рішення не містить конкретних підстав незарахування певних періодів роботи, які дають право на призначення та виплату спірної у цій справі грошової допомоги, а лише констатує той факт, що до стажу роботи, що дає право на призначення грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій, не зараховано період згідно документів, які видані органами влади з території, які не підконтрольні українській владі.

Проте, отримавши вищезазначену заяву ОСОБА_1 про призначення грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій на підставі доданих до неї вищезазначених документів, відповідачем 1 було прийнято рішення від 20.02.2025 №№41 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій тому що, документи які видані органами влади з територій, які не підконтрольні українській владі не підлягають виконанню враховуючи, що довідки № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р., що видані РКТБ МЗ Донецької народної республіки.

Суд звертає увагу, що Верховний Суд раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 02 жовтня 2018 року (справа №569/14531/16-а) проаналізував положення статті 19 Конституції України, статей 3, 4, 9, 17, 18 Закону N 1207-VII, у розрізі міжнародних принципів закладених у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" в якому у 1971 році Міжнародний суд Організацій Об`єднаних Націй (далі - ООН) зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів", у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Лоізіду проти Туреччини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.96, § 45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), згідно з якими: "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

Верховний Суд зазначив, що у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території" будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому Законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною 2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

З вищевикладеного слідує, що законодавцем встановлено заборону на використання тільки тих документів, що видані органами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законодавством України.

Таким чином, суд не погоджується з висновком відповідача 1 щодо неможливості врахувати вказані вище довідки, оскільки установа знаходиться на непідконтрольній українській владі території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження, з огляду на те, що надання нових довідок не залежить від волі позивача, оскільки установа розташована на тимчасово непідконтрольній території України, де наразі відбуваються бойові дії, таким чином відповідач 1 відмовив у врахуванні цих довідок, як підстави призначення грошової допомоги позивача через обставини, які не залежать від волі та об`єктивної можливості позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач 1 мав враховувати інформацію зазначену в довідках № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р., що видані РКТБ МЗ Донецькою народною республікою, та призначити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі десяти її місячних пенсій.

Також суд вважає, що неможливість проведення відповідачем перевірки правомірності видачі спірних довідок внаслідок того, що місцезнаходженням первинної документації є тимчасово окупована територія, не дає відповідачу 1 підстав покладати тягар доведення правомірності поданих довідок на позивачку, а також позбавляти її права на зарахування періодів (з 01.02.1991р. по 01.03.2015р. на посаді дільничного лікаря - фтизіатра, завідуючої туберкульозним відділенням для дітей в Обласній клінічній туберкульозній лікарні м.Донецька ) до стажу роботи, що дає їй право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зважаючи на встановлені обставини, а також правовий висновок Верховного Суду, суд погоджується з твердженнями позивачки, що відповідачем 1 протиправно відмовлено у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Отже, враховуючи вищезазначені обставини, позивачка має право на призначення грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за її заявою від 13.02.2025 року з урахуванням відомостей зазначених у довідках № 55/05-36 від 06.03.2024р. та №304-05/36 від 19.12.2024р., що видані РКТБ МЗ Донецької народної республіки.

Визначаючись із тим, чи набула позивачка право на отримання грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону N 1058-IV, суд зауважує, що за умови зарахування до страхового стажу позивачки усіх незарахованих пенсійним органом періодів її роботи та навчання тоді її страховий стаж становитиме більше 30 років, що свідчить про набуття права на отримання грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону N 1058-IV.

Обираючи належний спосіб захисту порушеного права, з урахуванням встановлених в цій справі обставин та на підставі вимог чинного законодавства, суд дійшов таких висновків.

Суд вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20.02.2025 №41 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій протиправним, та як наслідок скасувати його, враховуючи обставини непереборної сили, які позбавляють позивачку фактичної можливості в інший спосіб підтвердити спірні обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Враховуючи частину 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, з урахуванням викладеного та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20.02.2025 №41 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій протиправним та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 20.02.2025 №41 про відмову ОСОБА_1 у призначенні грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти її місячних пенсій.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 1211 (одна двісті одинадцять) гривень 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 29 серпня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, 7,м. Рівне,Рівненський р-н, Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076) Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16,м. Київ,04053, ЄДРПОУ/РНОКПП 42098368)

Суддя С.А. Борискін