Справа № 136/535/25
Суддя: Іванець О. Д.
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 136/535/25
провадження № 2-а/136/14/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2025 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді Іванця О.Д., за участю секретаря судового засідання Козаченко А.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець, у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

26.03.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції, ПОГ СПОГ ВВГ Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області Сільвейструка О.О. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позовна заява мотивована тим, що 21.03.2025 постановою серія ББА №264497 винесеної інспектором ПОГ СПОГ ВВГ Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Сільвейструком Олександром Олександровичем було притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122, ч.2 ст.126 КУпАП за невиконання вимоги фронтального знаку 3.3. (рух вантажного автомобіля заборонений), чим порушив п. 8.4 «в» ПДР України та керування транспортним засобом при цьому не маючи права керування ним, чим порушив вимоги п.2.1а ПДР України.

Позивач вважає вказане рішення посадової особи суб`єкта владних повноважень необґрунтованим, ухваленим з порушенням вимог КУпАП, зокрема без проведення розгляду справи, а формальною констатацією факту його винуватості. Посадовою особою суб`єкта владних повноважень не було з`ясовано та не доведено обставин, які б свідчили про наявність в його діях ознак правопорушень, за які передбачено адміністративну відповідальність за ч.1 ст. 122, ч.2 ст.126 КУпАП. Порушень правил дорожнього руху він не допускав, адже у нього наявне посвідчення водія категорії "В", яке дає йому право керувати автомобілем, повною масою до 3500 кілограмів, яким і є відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль MERCEDES-BENZ SPRINTER 410 D реєстраційний номер НОМЕР_1 . А відповідно він не порушив і вимоги дорожнього знаку 3.3. (рух вантажного автомобіля заборонений), та п. 8.4 «в» ПДР України, тому в його діях відсутній і склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КУпАП. Доводи позивача щодо вказаних обставин співробітником поліції були проігноровані. Крім того, позивач не був причетним до будь-якої дорожньо-транспортної пригоди, а зупинився на вимогу інспектора. Враховуючи зазначене позивач просить суд скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, а також стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн та судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3633,60 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Ухвалою суду від 28.03.2025 призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов. Також було витребувано з Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 КУпАП, у якій було винесено постанову серія ББА №264497 від 21.03.2025 та відеозаписи з нагрудної камери поліцейського.

Відповідачі не подали до суду своїх заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

09.04.2025 представник відповідача Управління патрульної поліції у Вінницькій області Департаменту патрульної поліції за довіреністю Липовська Н.Ю. подала до суду заяву про заміну неналежного відповідача Департамент патрульної поліції в особі УПП у Вінницькій області ДПП на належного ГУНП у Вінницької області та Гайсинське районне управління поліції ГУНП у Вінницькій області, мотивуючи тим, що Департамент патрульної поліції та його структурний підрозділ УПП у Вінницькій області ДПП ніяким чином не пов`язано, не підпорядковується та не є структурним підрозділом ГУНП у Вінницькій області, що виключає відповідальність такого відповідача за даним позовом. Працівник ПОГ СПОГ ВВГ Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області капітан поліції Сільвейструк О.О. підпорядковується юридичній особі ГУНП у Вінницькій області.

Крім того, 30.04.2025 до початку розгляду справи, від представника позивача адвоката Тиховського М.О. на адресу суду надійшло клопотання про перехід до розгляду справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, зважаючи на те, що у позовній заяві крім вимоги про визнання незаконною постанови, ставиться питання про стягнення моральної шкоди, тому на думку представника позивача є необхідність його особистої присутності у судовому засіданні.

Ухвалою суду від 30.04.2025 замінено неналежних відповідачів по справі на належних, а саме Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, Гайсинське районне управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, у задоволенні клопотання про перехід до розгляду справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено, витребувано з Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Волонтерів, буд. 18, м. Гайсин, Гайсинський р-н, Вінницька обл.) матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 КУпАП, у якій було винесено постанову серія ББА №264497 від 21.03.2025 та відповідні відеозаписи з нагрудної камери працівника поліції.

14.05.2025 через систему «Електронний суд» представником відповідача ГУНП у Вінницькый області Ільяшовою В.В. подано клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву.

16.05.2025 відповідач ГУНП у Вінницькій області подав відзив на позов, який обґрунтував наступними обставинами.

Оскаржувана постанова серії ББА №264497 від 21.03.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення винесена поліцейським СПОП Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області Сільвейструком О.О. з огляду на те, що 21.03.2023 позивач ОСОБА_1 , керував транспортним засобом MERCEDES-BENZ 410 D державний номерний знак НОМЕР_1 , посвідчення водія НОМЕР_2 від 05.07.2023 по вул. Івана Богуна без права керування даним транспортним засобом відповідної категорії та не виконав вимоги дорожнього знаку «Рух вантажних автомобілів заборонено» та продовжив рух, на підставі чого винесено постанову серії ББА № 264497 від 21.03.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 126 КУпАП та ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн. за порушення п.2.1а. та п.п. 8.4в Правил дорожнього руху України. При цьому дії працівника поліції, який виніс оскаржувану постанову є правомірними та законними. У задоволенні позову просив суд відмовити в повному обсязі.

Позивач відповіді на відзив не подав.

Надалі, ухвалою суду від 11.06.2025 повторно витребувано з Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області матеріали справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 КУпАП, у якій було винесено постанову серія ББА №264497 від 21.03.2025 та відповідні відеозаписи з нагрудної камери працівника поліції.

01.08.2025 від Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області на адресу суду надійшов відеозапис з бодікамери поліцейського, який склав постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. На вказаному відеозаписі зафіксовано процес складання працівником поліції оскаржуваної постанови. При цьому водієм ОСОБА_1 було пред`явлено посвідчення водія категорії "В" та свідоцтво про реєстрацію автомобіля. Разом з тим факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху та вимог дорожніх знаків зафіксовано не було, а лише процес складання постанови про притягнення водія до адміністративної відповідальності.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

21.03.2025 поліцейським СПОП Гайсинського РВП ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Сільвейструком О.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ББА №264497, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 гривень (а.с. 14).

У постанові зазначено, що 21.03.2025 о 09:30 годин в м. Гайсин по вул. Івана Богуна, Вінницького району, Вінницької області, громадянин ОСОБА_1 , рухаючись на автомобілі марки Мерседес Спринтер 410 D державний номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимоги фронтального знаку 3.3. (рух вантажних автомобілів заборонено), чим порушив п. 8.4в ПДР України та здійснив рух на транспортному засобі при цьому не мав права керування ним, чим порушив вимоги п. 2.1а ПДР України.

З доданої до позовної заяви копії посвідчення водія НОМЕР_2 від 05.07.2023, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слідує, що останній має право керувати транспортними засобами категорії "В" (а.с. 13).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 власником автомобіля марки MERCEDES-BENZ модель SPRINTER 410 D реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , тип - Фургон малотонажниий-В, повна маса 3500 кг (а.с. 12).

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність зокрема за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг та тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.8.4в ПДР України дорожні знаки поділяються на групи, зокрема Заборонні знаки (підпункт «в»), які запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Заборонний знак 3.3 "Рух вантажних автомобілів заборонено". Забороняється рух вантажних автомобілів і составів транспортних засобів з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т (якщо на знаку не зазначена маса) або з такою, що перевищує зазначену на знаку, а також тракторів, самохідних машин і механізмів.

Таким чином, позивач, керуючи автомобілем Mersedes-Benz Sprinter 410 D, реєстраційний номер НОМЕР_4 , тип ФУРГОН МАЛОТОНАЖНИЙ-В, дозволена максимальна маса якого, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 , не перевищує 3500 кілограмів, мав право рухатися на ділянці дороги, де встановлено заборонний дорожній знак 3.3 - "Рух вантажних автомобілів заборонено".

Згідно з ч. 2 ст. 126 КУпАП відповідальність за цією статтею настає за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом та тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.3 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого Постановою КМУ від 8 травня 1993 р. № 340, транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії, зокрема В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми;

Враховуючи зазначене позивач, в якого відповідно до його посвідчення водія НОМЕР_2 від 05.07.2023 відкрита категорія «В» мав повне право керувати автомобілем Mersedes-Benz Sprinter 410 D, реєстраційний номер НОМЕР_4 , тип ФУРГОН МАЛОТОНАЖНИЙ-В тобто автомобілем, дозволена максимальна маса якого не перевищує 3500 кілограмів, а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, восьми, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_3 .

Провадження по справах про адміністративні правопорушення здійснюється на підставі суворого дотримання законності.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Нормами ст. 23 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

Відповідно п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Згідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати, зокрема при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 2 ст. 77 КУпАП України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд звертає увагу на те, що окрім доказування правових підстав для рішення (тобто його правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач надав до суду 15.07.2025 відеозапис із боді камери поліцейського в якості доказу на підтвердження наявності факту правопорушення.

Утім, в наданому відеозаписі відсутні будь-які фактичні дані, що підтверджують факт порушення ОСОБА_1 будь-яких правил дорожнього руху, що могло б стати підставою для складання відносно нього оскаржуваної постанови. Адже на відеозаписі зафіксовано лише процес складення протоколу про адміністративне правопорушення, а не зафіксовано сам факт та обставини його вчинення.

У відзиві на позовну заяву зазначено, що ОСОБА_1 керував автомобілем Mersedes-Benz 410 D, дозволена максимальна маса якого становить 4600 кілограмів, втім буд-яких доказів на підтвердження цього факту суду не надано, тому суд не бере дану обставину до уваги.

За таких обставин, з урахуванням наведених вище положень ПДР України та Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, водій ОСОБА_1 за наявності посвідчення водія категорії "В", мав право управляти автомобілем повна маса якого не перевищує 3500 кг та рухатись на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.3 "Рух вантажних автомобілів заборонено", а відповідно у його діях відсутній склад адміністративних правопорушень, передбачених ч.2 ст.126 та ч.1 ст.122 КУпАП.

На підставі викладеного вище, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини та оцінивши докази, а також враховуючи всі сумніви, суд приходить до висновку, що постанова по справі про адміністративне правопорушення є протиправною, вину ОСОБА_1 суд визнає недоведеною та безпідставною, оскільки з матеріалів справи встановлено, що постанова складена з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим постанова про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню.

Крім того, дані факти не доведені відповідачем будь-якими належними та допустимими доказами, тобто не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, відповідачем до суду не надано будь-яких доказів на підтвердження правомірності складання відносно позивача оскаржуваної постанови чи наявності в його діях складу інкримінованих йому адміністративних правопорушень. А отже відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними та допустимими доказами факт порушення позивачем ПД Р України.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Враховуючи те, що згідно ст. 77 КАС України в даній справі обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення покладається на відповідача та з огляду на відсутність належних та допустимих доказів, позовна вимога щодо скасування постанови підлягає до задоволення.

Відтак, приймаючи до уваги положення ч. 3 ст. 286 КАС України, суд вважає за можливе скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення, а справу закрити.

В той же час надаючи правову оцінку іншій позовній вимозі щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн, то суд вважає, що така задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України) (п. 57).

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обов`язку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди.

Слід зазначити що сама лише констатація у судовому рішенні порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно (Постанова ВС від 10.06.2021 року у справі № 640/963/19).

Водночас факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 77 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Суд зауважує, що матеріалами справи та жодним доказом не підтверджені моральні страждання позивача, наприклад, висновком експертизи моральної шкоди, консультативними висновками лікарів тощо.

Крім того, позивачем також не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена до відшкодування сума у розмірі 10000,00 грн. Суд вважає, що матеріалами справи не доведено співмірності зазначеного позивачем розміру відшкодування негативним наслідкам спричиненим йому відповідачем.

З огляду на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження моральної шкоди, слід відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Стосовно вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються з судового збору та з витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 605, 60 грн. за позовну вимогу немайнового характеру щодо скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та закриття справи, а також 3028,00 грн. за позовну вимогу щодо стягнення моральної шкоди.

Оскільки за результатами розгляду позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому на користь позивача слід стягнути із відповідача понесені судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, решту віднести на рахунок позивача. Отже з відповідача на користь позивача слід стягнути 605,60 грн. судового збору, сплаченого за позовну вимогу, що підлягає задоволенню. В іншій частині судовий збір слід залишити за позивачем.

Вирішуючи питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Так, відповідно до ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»:

- договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

- інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

- представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Ч. 2 та 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень доводить, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат.

На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

При цьому, покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень ст. 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги від 01.03.2025, акт виконаних робіт (наданих послуг) по договору про надання правничої допомоги №б/н від 01.03.2025 укладеного з ОСОБА_1 від 24.03.2025, прибутковий касовий ордер №1 від 24.03.2025 та квитанцію до прибуткового касового ордера №1 від 24.03.2025 на суму 5000 грн.

Суд звертає увагу на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) де вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 01.02.2023 у справі №160/19098/21, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

На переконання суду заявлена до стягнення сума витрат на правничу допомогу не є співмірною із спором, що розглядався, оскільки предмет спору не є складним, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Крім того слід врахувати, що розгляд справи здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також те, що заявлені позовні вимоги задоволено частково.

За наведених обставин, суд при визначенні суми відшкодування доходить висновку про присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу у сумі 2500,00 грн.

Таким чином, за результатами розгляду справи на користь позивача належить стягнути понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. 2, 9, 72-78, 245, 246, 255, 271, 272, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_5 ) до Головного управління Національної поліції у Вінницької області (місцезнаходження: вул. Театральна, буд. 10, м. Вінниця, Вінницька область), Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (місцезнаходження: вул. Волонтерів, буд. 20, м. Гайсин, Вінницька область) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження по справі - задовольнити частково .

Постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ББА №264497 від 21.03.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень 00 коп. - скасувати, а провадження у справі - закрити.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницької області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн., 60 коп., та витрати на правничу допомогу у розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом 10-ти днів із дня його проголошення (ч. 4 ст. 286 КАС України) до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.Д. Іванець