Справа № 320/45871/24
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2025 року справа №320/45871/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Клименка В.В., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,

Суть спору: 27.09.2024 до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 28.08.2024 №1624о/с, яким згідно з пунктом 2 (за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 (0133177), заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, 28.08.2024;

- поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, з виплатою заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, з урахуванням вислуги років, спеціального звання, посади та премії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є полковником поліції та працював на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

16.06.2024 позивача направлено на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи. У період з 24.06.2024 по 05.08.2024 позивач проходив медичний огляд у М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області».

За результатами медичного огляду позивача М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» видано свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, згідно з яким постановою М(ВЛ)К позивач визнаний непридатним до служби в поліції.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач оскаржив його до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України».

Проте, незважаючи на оскарження позивачем вищевказаного рішення М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області», наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу) позивача звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) з 28.08.2024.

Позивач вважає, що спірний наказ виданий всупереч встановленого законодавством порядку, до завершення процедури медичного огляду (переогляду) ЦМ(ВЛ)К, а також не на підставі документів з питань проходження служби, перелік та форма яких були установлені Міністерством внутрішніх справ України.

Стверджуючи про протиправність спірного наказу позивач зазначає наступне:

- не було підстав, визначених Порядком №285 для направлення ОСОБА_1 на медичний огляд;

- в порушення пункту 5 розділу ІІІ Положення №285 ОСОБА_1 було допущено до проходження лікарської (військово-лікарської) експертизи, оскільки у направленні на медичний огляд не було зазначено усіх необхідних відомостей, визначених пунктом 4 розділу ІІІ Положення №285 та формою направлення, що є додатком до Положення №285;

- в ході медичного огляду кожен із лікарів-членів М(ВЛ)К, які оглядали ОСОБА_1 , надали висновки про придатність до служби в поліції; діагнози, які були встановлені ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, не збігаються з тими діагнозами, які встановлювали лікарі - члени М(ВЛ)К;

- свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, а отже і рішення (постанова) М(ВЛ)К підписані посадовою особою - начальником (головою) М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» ОСОБА_2 у період перебування його у відпустці.

Окрім того, позивач повідомив, що наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві №1624о/с, яким позивача звільнено зі служби в поліції, було видано під час того, як він перебував на лікарняному та був звільнений від виконання своїх службових обов`язків, що підтверджується листком непрацездатності №25207690-1, виданим КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Оболонського району м. Києва.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання у справі на 17.12.2024, витребувано докази від сторін.

20.11.2024 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2024.

03.12.2024 на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 13.11.2024.

11.12.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідач зауважив, що підставою для прийняття наказу Головного управління Національної поліції у місті Києві від 28.08.2024 №1624о/с стало подання начальника Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві полковника поліції Віктора Михайленка від 23 серпня 2024 року та свідоцтво про хворобу №2429/зв, видане медичною військово - лікарською) комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» від 05 серпня 2024 року.

Відповідач зазначає, що оскільки чинним законодавством, в тому числі Законом України «Про Національну поліцію» та Положенням №285, чітко визначено, що служба в поліції припиняється через хворобу за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції, а свідоцтво про хворобу з постановою ВЛК щодо поліцейських, які визнані непридатними до подальшої служби, підлягає реалізації невідкладно, у ГУНП у м. Києві відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного наказу та поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції.

Додатково відповідач повідомив, що 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з тієї ж доби строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан (продовжено Указами Президента України). Згідно з наказом Національної поліції України від 23.02.2022 №171, особовий склад на час дії правового режиму надзвичайного стану переведено на посилений варіант службової діяльності.

Таким чином, весь особовий склад, в тому числі і позивача, переведено на посилений варіант несення служби, а свідоцтво про хворобу з постановою ВЛК унеможливлює подальше проходження ОСОБА_1 служби в органах поліції, тим більше під час воєнного стану.

Враховуючи вищевикладене, відповідач зазначив, що ГУНП у м. Києві діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки Головне управління не наділене повноваженнями переглядати висновок органів МСЕК щодо непридатності проходження служби або здійснювати продовження проходження служби позивача всупереч його непридатності до служби в поліції. Таким чином, ГУНП у м. Києві не здійснило жодних порушень законних прав чи інтересів позивача, а отже, доводи та вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

17.12.2024 судове засідання знято з розгляду у зв`язку із отриманням сигналу повітряної тривоги в м. Києві. Судове засідання відкладено на 16.01.2025.

24.12.2024 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі. Відповідач повідомив, що, як вбачається із листа Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 17.12.2024 №, ОСОБА_1 в усному порядку звернувся до керівництва Оболонського УП ГУНП у м. Києві щодо неможливості виконувати службові обов`язки, передбачені посадовою інструкцією у зв`язку з незадовільним станом здоров`я. При цьому, ОСОБА_1 надав копії документів, виданих державною установою «Інститут серця МОЗ України» у 2024 році, які раніше керівництву управління поліції та працівникам установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» не надавав.

Листом Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 06.06.2024 №СЕД-68772-2024 на адресу державної установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» направлено копії медичних документів, виданих державною установою «Інститут серця МОЗ України» ОСОБА_1 для залучення їх до амбулаторної картки останнього та прийняття відповідного рiшення.

10.06.2024 на адресу Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшов лист з державної установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» від 10.06.2024 № 33/31-125, згідно якого встановлено, що направлені копії медичних документів додані до амбулаторної карти позивача.

Таким чином, згідно з наданою медичною документацією, відповідно до наказу МВС України від 03.04.2017 №285 ОСОБА_1 підлягав позачерговому проходженню медичної (військово-лікарської) комісії з метою визначення придатності до подальшої служби в поліції.

30.12.2024 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача.

Того ж дня через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких відповідач повідомив, що наказом ГУНП у м. Києві від 25.12.2024 №2400 о/с внесено зміни до наказу ГУНП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с «Про особовий склад» в частині дати звільнення ОСОБА_1 , а саме: слова та цифри « 28 серпня 2024 року» замінено словами та цифрами « 02 вересня 2024 року».

Підставою для внесення вищевказаних змін є листки непрацездатності №25207690-1 та №25223857-1, видані комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №2» Оболонського району міста Києва та доповідна записка начальника управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві полковника поліції Азарової Вікторії від 18.12.2024.

31.12.2024 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив позивача.

09.01.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача. Позивач зауважив, що відзив ґрунтується на твердженнях відповідача про те, що останній не наділений повноваженнями переглядати висновок органів МСЕК щодо непридатності проходження служби або здійснювати продовження проходження служби позивача всупереч його непридатності до служби в поліції. Як вказується у відзиві, підставою для звільнення позивача стало свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, проте з рішенням штатної М(ВЛ)К ОСОБА_1 не погодився, просив керівництво Головного управління Національної поліції у місті Києві направити його на медичний огляд (переогляд) до ЦМ(ВЛ)К та оскаржив рішення штатної М(ВЛ)К до ЦМ(ВЛ)К). Водночас, у відзиві не викладено жодних пояснень щодо інших вагомих аргументів позовної заяви, що дає підстави стверджувати, що відповідачем не доведено правомірність свого рішення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2025 витребувано докази у справі від позивача та від відповідача, повторно витребувано докази у справі від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву та Київській області», відкладено судове засідання у справі на 20.02.2025.

23.01.2025 через підсистему «Електронний суд» Державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву та Київській області» на виконання вимог ухвали суду від 16.01.2025 подано витребувані судом докази.

03.02.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 16.01.2025.

10.02.2025 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів на підтвердження підстав направлення позивача для проходження медичної (військово-лікарської) комісії.

18.02.2025 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про приєднання доказів на підтвердження розгляду ЦМ(ВЛ)К скарги позивача на свідоцтво про хворобу від 05.08.2024 №2429/зв.

19.02.2025 через підсистему «Електронний суд» на адресу Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 клопотання представника позивача від 19.02.2025 про витребування доказів задоволено частково. Витребувано докази у справі від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву та Київській області» та відкладено судове засідання у справі на 11.03.2025.

25.02.2025 через підсистему «Електронний суд» від Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по м. Києву та Київській області» на виконання вимог ухвали суду від 20.02.2025 надійшли докази у справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 витребувано докази у справі від Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» та відкладено судове засідання у справі на 01.04.2025.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 відкладено судове засідання у зв`язку із клопотанням представника відповідача на 17.04.2025.

Судом встановлено, що вимоги ухвали Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 Державною установою «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» не виконано, витребувані судом докази не надано.

З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17.04.2024 повторно витребувано докази у справі від Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» та відкладено судове засідання у справі на 01.05.2025.

Судове засідання 01.05.2025 знято з розгляду у зв`язку з розглядом іншої справи. Наступне судове засідання призначено на 22.05.2025.

06.05.2025 на адресу Київського окружного адміністративного суду від Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» надійшли докази на виконання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 17.04.2024.

В судовому засіданні 22.05.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у позові повністю.

В судовому засіданні 22.05.2025 представники сторін подали клопотання про здійснення подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження.

Протокольною ухвалою суду від 22.05.2025 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є полковником поліції та працював на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві.

16.06.2024 позивача направлено на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи.

У період з 24.06.2024 по 05.08.2024 позивач проходив медичний огляд у М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області».

За результатами медичного огляду позивача М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» видано свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, згідно з яким постановою М(ВЛ)К позивач визнаний непридатним до служби в поліції.

Так, відповідно до свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 позивачу встановлено наступний діагноз: «ІХС: стенокардія напруги ІІ ФК, атеросклеротичний кардіосклероз. Стан після аортокоронарного шунтування-3 (22.03.23). Артеріальна гіпертензія ІІ ст., 2 ст., ризик 4. СН стадія С зі збереженою (62%) ФВ ЛШ. ХСН ІІА ст. Атеросклероз БЦА (до 80%). Цукровий діабет, тип 2, легкого ступеня тяжкості. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість легкого ступеня. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.».

Не погоджуючись із вказаним свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 позивач звернувся зі скаргою від 23.08.2024 до начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві, у якій просив направити полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві на медичний огляд (переогляд) до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії.

28.08.2024 ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, видане М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області», до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України».

Наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу) позивача звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) з 28.08.2024.

Підставою для прийняття даного наказу є свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, видане М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» та подання начальника Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві полковника поліції Михайленка Віктора від 23.08.2024.

Наказом ГУНП у м. Києві від 25.12.2024 №2400 о/с внесено зміни до наказу ГУНП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с «Про особовий склад» в частині дати звільнення ОСОБА_1 , а саме: слова та цифри « 28 серпня 2024 року» замінено словами та цифрами « 02 вересня 2024 року».

Підставою для внесення вищевказаних змін є листки непрацездатності №25207690-1 та №25223857-1, видані комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №2» Оболонського району міста Києва та доповідна записка начальника управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві полковника поліції Азарової Вікторії від 18.12.2024.

Не погоджуючись з правомірністю наказу ГУНП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с «Про особовий склад», позивач звернувся з відповідним позовом до суду про визнання його протиправним та скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діє станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VІІІ в редакції, чинній на момент прийняття спірних рішень).

Частиною першою статті 1 Закону №580-VIІI передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Положеннями частини першої статті 3 Закону №580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону №580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частинами першою та другою статті 59 Закону №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейські проходять службу в поліції: на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції; під час перебування в розпорядженні згідно з положеннями статті 67 цього Закону; під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських; під час прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 29 Закону України «Про статус депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим» та статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»; під час відрядження до державних органів, установ та організацій згідно з положеннями статті 71 цього Закону. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частин третьої та четвертої статті 59 Закону №580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Підстави та порядок звільнення поліцейського зі служби в поліції встановлені статтею 77 Закону №580-VІІІ.

За змістом пункту 2 частини першої статті 77 Закону №580-VІІІ поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Приписами частин 2-3 статті 77 Закону №580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Більш детального урегулювання питання звільнення поліцейського за станом здоров`я (через хворобу) Закон №580-VІІІ не визначено.

Відповідно до статті 70 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 року №2801-XII військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, а також при закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, за потреби - інших органів або військових формувань сектору безпеки і оборони, визначених частиною другою статті 12 Закону України «Про національну безпеку України».

Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 50, 61, 65, 77 Закону України «Про Національну поліцію», частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України», статті 70 «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та з метою нормативно-правового врегулювання організації медичного обстеження кандидатів на службу в поліцію, поліцейських, кандидатів на військову службу за контрактом, резервістів та військовослужбовців Національної гвардії України наказом МВС України від 03.04.2017 №285, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.04.2017 за №559/30427, затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС (далі - Положення №285 в редакції, чинній на момент прийняття спірного наказу).

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення №285 ним визначається порядок проведення лікарської, військово-лікарської та лікарсько-льотної експертиз медичними (військово-лікарськими) комісіями (далі - М(ВЛ)К), утвореними в закладах охорони здоров`я, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - ЗОЗ МВС), та закладах охорони здоров`я, що входять до складу Національної гвардії України (далі - ЗОЗ НГУ).

Підпунктом 1 пункту 2 розділу І Положення №285 визначено, що основними завданнями М(ВЛ)К є визначення за станом здоров`я та фізичного розвитку, а для окремих видів службової діяльності, крім цього, за індивідуальними психофізіологічними особливостями, придатності кандидатів на службу в поліції, кандидатів на навчання за державним замовленням у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО), здобувачів вищої освіти за державним замовленням у ЗВО, придатності поліцейських до подальшої служби в поліції, проходження служби у відрядженні за кордоном.

Рішення М(ВЛ)К щодо придатності (непридатності) осіб на службу в поліції приймаються відповідно до Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції (додаток 1) (далі - Перелік захворювань), та Пояснень щодо застосування статей Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції (додаток 2) (далі - Пояснення щодо застосування Переліку захворювань) (абзац 4 пункту 4 розділу 1 Положення №285).

Пунктом 3 розділу І Положення №285 встановлено, що М(ВЛ)К відповідно до покладених на них завдань:

1) проводять лікарську експертизу щодо кандидатів на службу в поліції, поліцейських і колишніх поліцейських, кандидатів на навчання за державним замовленням у ЗВО, здобувачів вищої освіти за державним замовленням у ЗВО;

2) проводять військово-лікарську експертизу щодо кандидатів на військову службу за контрактом, у військовому резерві, на навчання у ВВНЗ, військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, колишніх осіб рядового і начальницького складу;

3) проводять лікарсько-льотну експертизу;

4) контролюють у межах компетенції лікувально-діагностичну роботу в ЗОЗ МВС;

5) узагальнюють та аналізують результати проведення лікарської, лікарсько-льотної та військово-лікарської експертиз, розробляють пропозиції щодо вдосконалення цієї діяльності;

6) спільно з лікарями ЗОЗ МВС аналізують, узагальнюють результати лікування і медичного обстеження та здійснюють оцінку впливу умов служби на стан здоров`я та придатність до служби.

М(ВЛ)К у своїй роботі керуються законодавством, цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань охорони здоров`я (пункт 5 Положення №285).

Приписами пунктів 1 - 4 розділу ІІ Положення №285 визначено, що лікарська та військово-лікарська експертизи проводяться штатними та позаштатними М(ВЛ)К. Лікарсько-льотна експертиза проводиться позаштатними ЛЛК, які утворюються у штатних М(ВЛ)К (за потреби).

Штатними М(ВЛ)К є Центральна медична (військово-лікарська) комісія (далі - ЦМ(ВЛ)К) Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (далі - ДУ ГМЦ), М(ВЛ)К державних установ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України» по областях, місту Києву та Київській області (далі - ДУ ТМО).

ЦМ(ВЛ)К - штатна М(ВЛ)К, на яку покладається організація лікарської, військово-лікарської та лікарсько-льотної експертиз у ЗОЗ МВС. ЦМ(ВЛ)К здійснює координацію діяльності М(ВЛ)К ДУ ТМО та позаштатних М(ВЛ)К з питань проведення лікарської та військово-лікарської експертиз.

До позаштатних М(ВЛ)К належать госпітальна М(ВЛ)К, гарнізонна М(ВЛ)К, ЛЛК (постійно діючі) та М(ВЛ)К ЗВО, М(ВЛ)К ВВНЗ, які утворюються за потреби (тимчасово діючі).

Госпітальні М(ВЛ)К утворюються в госпіталях або лікарнях ДУ ТМО, госпіталі ДУ ГМЦ та у військовому госпіталі НГУ.

Гарнізонні М(ВЛ)К утворюються при поліклініках ДУ ТМО або ЗОЗ НГУ (за потреби).

Позаштатні М(ВЛ)К з питань лікарської та військово-лікарської експертиз підпорядковуються відповідним штатним М(ВЛ)К.

Пунктом 14 розділу ІІ Положення №285 визначені функції штатних М(ВЛ)К:

1) організація та проведення лікарської і військово-лікарської експертиз;

2) розгляд звернень, заяв і скарг з питань лікарської і військово-лікарської експертиз, аналіз та узагальнення результатів розгляду;

3) контроль за проведенням лікарської і військово-лікарської експертиз у підзвітних позаштатних М(ВЛ)К, затвердження (незатвердження) чи скасування їхніх рішень, надання їм (за потреби) методичної і практичної допомоги;

4) перевірка і узагальнення результатів роботи підзвітних М(ВЛ)К;

5) надання роз`яснень, вказівок, рекомендацій з питань лікарської та військово-лікарської експертиз підзвітним М(ВЛ)К;

6) організація навчання лікарів ЗОЗ МВС з питань проведення лікарської і військово-лікарської експертиз;

7) організація роботи ЛЛК у ЗОЗ МВС (за потреби);

8) подання до ЦМ(ВЛ)К річних звітів.

Відповідно до пункту 14 розділу ІІ Положення №285, штатні М(ВЛ)К мають право:

1) запитувати за потреби документацію, яка необхідна для виконання покладених на них функцій;

2) залучати лікарів ЗОЗ МВС до розв`язання питань проведення лікарської та військово-лікарської експертиз;

3) направляти особу, яка проходить лікарську або військово-лікарську експертизу, на обстеження до ЗОЗ МВС, інших ЗОЗ;

4) переглядати власні рішення і рішення підзвітних М(ВЛ)К (за наявності підстав).

Згідно з пунктом 16 розділу ІІ Положення №285 ЦМ(ВЛ)К здійснює, крім функцій, зазначених у підпунктах 1-7 пункту 14, пункту 15 цього розділу, такі функції:

1) спільно із структурним підрозділом апарату МВС з охорони здоров`я та лікарями ЗОЗ МВС розробляє проєкти нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів з питань проведення лікарської та військово-лікарської експертиз;

2) організовує та проводить наради і збори з питань лікарської та військово-лікарської експертиз;

3) на постійній основі контролює якість проведення лікарської, військово-лікарської, лікарсько-льотної експертиз та організацію роботи підпорядкованих М(ВЛ)К.

Відповідно до пунктів 1 - 4 розділу VІІІ Положення №285 за результатами лікарської (військово-лікарської) експертизи М(ВЛ)К приймають рішення (постанови) М(ВЛ)К, які включають відомості про діагноз, придатність (непридатність) до служби в поліції або військової служби та причинний зв`язок захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв).

Рішення (постанови) М(ВЛ)К щодо поліцейських, військовослужбовців приймаються станом на дату їх медичного огляду, а щодо колишніх поліцейських, осіб, звільнених з військової служби, - на дату фактичного звільнення зі служби, військової служби за результатами розгляду документації, складеної в період проходження служби, військової служби.

Рішення (постанови) приймаються з урахуванням мети проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи, зазначеної в Направленні на медичний огляд.

Формулювання рішень М(ВЛ)К щодо придатності осіб щодо поліцейських, кандидатів на службу в поліції, кандидатів на навчання в ЗВО, ВВНЗ, здобувачів вищої освіти в ЗВО, курсантів:

«Придатний до служби в поліції на посаді…», «Непридатний до служби в поліції на посаді…», «Придатний до навчання в…», «Непридатний до навчання в…», «Придатний до служби (на навчання)…», «Непридатний до служби (на навчання)…», «Придатний до служби в поліції», «Придатний до служби в поліції, непридатний до служби на посаді…», «Непридатний до служби в поліції», «Придатний до служби водолазом», «Непридатний до служби водолазом».

Відповідно до пункту 19 розділу ІІІ Положення №285 за результатами проходження медичного огляду та вивчення даних про особу, яка проходить медичний огляд, М(ВЛ)К приймає експертне рішення у формі постанови щодо придатності (непридатності) особи до служби, причинного зв`язку захворювань, поранень (контузій, травм, каліцтв), що відображається в заключній частині Акта медичного огляду. Залежно від результату медичного огляду оформляються такі документи: Довідка медичної (військово-лікарської) комісії (додаток 16) (далі - Довідка М(ВЛ)К) або Свідоцтво про хворобу (додаток 17). Інформація про прийняте М(ВЛ)К рішення вноситься до Книги обліку документації медичної (військово-лікарської) комісії (додаток 18) (далі - Книга обліку документації).

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про віднесення до повноважень М(ВЛ)К та ЦМ(ВЛ)К визначення придатності (непридатності) осіб до служби в поліції.

Водночас, рішення медичної комісії про непридатність особи до служби в поліції є підставою для звільнення такої особи та припинення служби в поліції.

Предметом спору в даній праві є наказ ГУНП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу) про звільнення позивача зі служби в поліції.

Отже, розглядаючи даний спір по суті, суд перевіряє законність прийняття відповідачем спірного наказу та дотримання порядку звільнення позивача із служби в поліції.

Як встановлено судом із матеріалів справи, 16.06.2024 позивача направлено на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи. У період з 24.06.2024 по 05.08.2024 позивач проходив медичний огляд у М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області».

За результатами медичного огляду позивача М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» видано свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, згідно з яким постановою М(ВЛ)К позивач визнаний непридатним до служби в поліції та встановлено наступний діагноз: «ІХС: стенокардія напруги ІІ ФК, атеросклеротичний кардіосклероз. Стан після аортокоронарного шунтування-3 (22.03.23). Артеріальна гіпертензія ІІ ст., 2 ст., ризик 4. СН стадія С зі збереженою (62%) ФВ ЛШ. ХСН ІІА ст. Атеросклероз БЦА (до 80%). Цукровий діабет, тип 2, легкого ступеня тяжкості. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість легкого ступеня. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.».

Вказане свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 стало підставою для прийняття Головним управлінням Національної поліції у м. Києві наказу від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу), відповідно до якого позивача звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Щодо посилань позивача на порушення процедури медичного огляду та відсутність підстав для направлення його на проходження лікарської (військово-лікарської) експертизи суд зазначає наступне.

Як встановлено судом із матеріалів справи, листом Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 06.06.2024 №СЕД-68772-2024 на адресу державної установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» направлено копії медичних документів, виданих державною установою «Інститут серця МОЗ України» ОСОБА_1 для залучення їх до амбулаторної картки останнього та прийняття відповідного рішення.

10.06.2024 на адресу Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшов лист з державної установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» від 10.06.2024 № 33/31-125, згідно якого встановлено, що направлені копії медичних документів додані до амбулаторної карти позивача та повідомлено про те, що згідно з наданих медичних документів, відповідно до Положення №285, ОСОБА_1 підлягає позачерговому проходженню медичної (військово-лікарської) комісії.

Таким чином, суд погоджується із доводами відповідача про наявність підстав для направлення позивача на проходження медичної (військово-лікарської) комісії з метою визначення придатності до подальшої служби в поліції.

Позивач зазначає, що свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, а отже і рішення (постанова) М(ВЛ)К підписані посадовою особою - начальником (головою) М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» Олександром Шифруком у період перебування останнього у відпустці.

Так, як вбачається із витягу з наказу ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» від 26.07.2024 №157в, ОСОБА_3 голова медичної (військово-лікарської) комісії у період з 05.08.2024 по 18.08.2024 перебував у щорічній основній відпустці та на період вказаної відпустки обов`язки голови М(ВЛ)К покладено на лікаря-хірурга ОСОБА_4 .

Свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 підписано головою (начальником) М(ВЛ)К Олександром Шифруком та медичним реєстратором Ніною Коломієць.

Таким чином, вказане свідоцтво підписано Шифруком О.А. у період перебування останнього у відпустці.

Суд зазначає, що відпустка є формою відпочинку, гарантованою всім працівникам статтею 45 Конституції України.

Крім того, у преамбулі Закону України від 15.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки» (далі Закон №504/96-ВР) зазначено, що відпустка надається працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 74 КЗпП України визначено, що особам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що відпусткою є час відпочинку, який обчислюється в календарних днях і надається працівникам із збереженням місця роботи і заробітної плати. У період відпустки працівник не несе обов`язку виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, і підлягати внутрішньому трудовому розпорядку. Тож працівник має бути увільненим від виконання повноважень за посадою на час відпустки, дисциплінарне стягнення також не застосовується в разі перебування працівника у відпустці.

При цьому, КЗпП, Закон №504/96-ВР не обмежує право працівника здійснювати під час відпустки чи інших періодів відпочинку передбачені трудовим договором функції за власною ініціативою.

Суд зазначає, що на час відпустки працівника право на виконання трудових функцій зберігається, на такий час обмежується лише право роботодавця вимагати виконання працівником трудових обов`язків.

Відтак, вказане дає підстави для висновку, що перебування у відпустці голови М(ВЛ)К саме по собі не свідчить про дефектність свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №820/5671/16.

Щодо доводів позивача про необхідність надавати правову оцінку кожному із лікарів-членів М(ВЛ)К, які оглядали ОСОБА_1 , суд зазначає, що у межах адміністративного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям конкретних лікарів-членів ВЛК при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та відповідності їх конкретній статті Розкладу хвороб, оскільки це потребує спеціальних знань у медичній галузі.

Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №806/526/16.

Також, згідно висновків Верховного Суду, наведених у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №810/5009/18, надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступень придатності до військової служби, виходить за межі судового розгляду.

Суд зазначає, що у даній справі позивачем не оскаржується свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, а предметом спору є наказ про звільнення позивача зі служби в поліції та дії ГУНП у місті Києві як роботодавця в частині дотримання трудових прав та гарантій позивача.

Надаючи правову оцінку підставам звільнення позивача зі служби в поліції суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, не погоджуючись із вказаним свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, позивач звернувся із відповідною скаргою від 28.08.2024 до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», в порядку, визначеному пунктом 21 розділу ІІІ Положення №285.

Також, свою незгоду із вказаним свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 позивач висловив і у скарзі від 23.08.2024 до начальника Головного управління Національної поліції у м. Києві, у якій просив направити його на медичний огляд (переогляд) до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачу достеменно було відомо про факт незгоди позивача із результатами медичної (військово-лікарської) експертизи.

Водночас, не зважаючи на висловлену позивачем незгоду та оскарження свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії до Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», відповідачем прийнято спірний наказ, яким звільнено позивача зі служби в поліції.

Мотивуючи правомірність прийняття спірного наказу, відповідач посилається на абзац другий пункту 22 розділу ІІІ Положення №285, а саме: свідоцтво про хворобу з рішенням М(ВЛ)К про непридатність поліцейського до служби реалізується невідкладно.

Окрім того, відповідач посилається на лист Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» №33/4-Б-415 від 25.09.2024 (6617) «Про опрацювання звернення», відповідно до якого Центральною медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ГМКЦ МВС України» розглянуто скаргу позивача від 28.08.2024 (вх. №Б-425 від 29.08.2024) з приводу незгоди з рішенням медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області» в свідоцтві про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 та повідомлено позивачу наступне: «Розглядом наданих вами документів та відповідної медично-експертної документації М(ВЛ)К, встановлено, що рішення комісії в свідоцтві про хворобу від №2429/зв. від 05.08.2024 про вашу непридатність до служби в поліції прийнято у відповідності до вимог Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 №285, в редакції наказу МВС України від 23.05.2024 № 331 (далі - Положення).

Роз`яснюємо, що діагноз «стан після аортокоронарного шунтування», встановлений вам згідно з випискою з медичної карти амбулаторного хворого №19069 ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області», за наявності серцевої недостатності І ступеня, діагностованої у вас 24.07.2024 при медичному огляді терапевтом М(ВЛ)К, підпадає під дію пункту «б» статті 40 додатків 1, 2 до Положення. Діагностована у вас патологія зумовлює рішення комісії про непридатність поліцейського до подальшої служби на посадах за графами І, ІІ, ІІІ додатку 1 до Положення.

Недоліки в технічному оформленні експертного висновку М(ВЛ)К по суті не впливають на рішення комісії, згідно діагностованої вам патології, про непридатність до служби. Також інформуємо, що рішення М(ВЛ)К приймає під час служби особи, на час її медичного огляду, у випадку, коли особа звільнена зі служби - на час звільнення зі служби за даними медичної документації.

Враховуючи зазначене підстав проведення вам медичного огляду М(ВЛ)К на теперішній час немає.

У разі незгоди з рішенням М(ВЛ)К від 678/4 від 30.05.2024, прийнятим в облікових цілях, ви можете звернутись до ТЦК та СП за місцем військового обліку і пройти медичний огляд у відповідній військово-лікарській комісії надавши всі необхідні документи.».

На переконання суду лист Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» №33/4-Б-415 від 25.09.2024 (6617) «Про опрацювання звернення» не вважається належним чином оформленим результатом розгляду скарги позивача на свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 з огляду на наступне.

Суд наголошує, що правовідносини щодо оскарження свідоцтва про хворобу до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» не можуть врегульовуватись Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР).

Так, за приписами частин першої та другої статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

У статті 3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства (частина друга).

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (частина третя).

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (частина четверта).

Вивчивши заяву (скаргу) позивача від 28.08.2024, суд зазначає, що вона не підпадає під жодне вищенаведене визначення та не є зверненням в розумінні Закону №393/96-ВР з питань військово-лікарської експертизи, а є скаргою, в якій позивач, не погоджуючись із свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, виданим М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області», згідно з яким постановою М(ВЛ)К позивач визнаний непридатним до служби в поліції, оскаржує його в порядку, передбаченому Положенням №285, до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», що дає підстави для висновку, що процедура розгляду такої скарги повинна проводитись у відповідності до цього нормативного акту, а не у порядку, що передбачений Законом №393/96-ВР.

Так, відповідно до пункту 21 розділу ІІІ Положення №285 у разі незгоди з рішенням штатної М(ВЛ)К особа, яка проходила медичний огляд, може оскаржити його в ЦМ(ВЛ)К. Рішення (постанови) ЦМ(ВЛ)К можуть бути оскаржені в судовому порядку.

Системний аналіз приписів Положення №285 дає суду підстави прийти до висновку, що ЦМ(ВЛ)К при розгляді заяви/скарги на рішення М(ВЛ)К свій висновок повинна оформлювати не листом, а вмотивованою постановою з викладенням всіх обставин та аргументів.

Відсутність належним чином оформленої постанови Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» про перегляд постанови М(ВЛ)К свідчить, що вказаний орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити відповідно до чинного законодавства.

Саме постанова Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» є актом індивідуальної дії, який в подальшому скаржник може оскаржити відповідно до пункту 21 розділу ІІІ Положення №285 та є підставою для перегляду її в судовому порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заява (скарга) позивача від 28.08.2024 не розглянута Центральною медичною (військово-лікарської) комісією Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України у відповідності до вимог Положення №285, у зв`язку з чим, остаточного рішення щодо придатності позивача до служби в поліції немає.

Водночас, реалізуючи невідкладно свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, як підставу для звільнення позивача зі служби в поліції, відповідач нівелював право позивача, передбачене пунктом 21 розділу ІІІ Положення №285, на оскарження даного свідоцтва.

Суд зазначає, що ні нормами Закону №580-VIII, ні Положенням №285 не врегульовано питання поновлення працівника на роботі у разі скасування ЦМ(ВЛ)К рішення М(ВЛ)К про непридатність поліцейського до служби в поліції.

Тож, у разі скасування рішення М(ВЛ)К за результатами його оскарження та прийняття ЦМ(ВЛ)К рішення (постанови), відмінної від постанови М(ВЛ)К, відсутні правові механізми захисту порушеного права позивача на працю та поновлення його на раніше займаній посаді.

Стаття 6 КАС України встановлює обов`язок суду при вирішенні справи керуватися принципом верховенства права, та окремо акцентує увагу на визначенні суті цього принципу: «людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави».

Безперечно, дотримання принципу верховенства права можливе лише за умови застосування судами під час розгляду та вирішення справ законодавчого акта, який відповідає критерію «якості закону». Однак, у практиці трапляються непоодинокі випадки, коли закон не повною мірою відповідає таким критеріям.

Стосовно цього критерію у пунктах 11 та 75 Висновку № 11 (2008) Консультативної Ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» зазначено про те, що до числа зовнішніх показників, від яких залежить якість судового рішення, відноситься якість законів, прийнятих законодавчими органами (зокрема, досконалість написання проєктів законів або чіткість у змісті законів, а також відсутність порушень процесуальних правил).

Так, ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50?56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції; відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

Так само уніфіковано ЄСПЛ інтерпретував «якість законодавства» і в іншому своєму рішенні, а саме, у справі «Сєрков проти України» (заява №39766/05, пункт 51; державні органи неправомірно зобов`язали заявника сплатити податок) «… якість законодавства … доступне для зацікавлених осіб, чітке і передбачуване у застосуванні»; відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону».

Як зазначено у пункті 186 рішення ЄСПЛ у справі «Промислово-фінансовий Консорціум «Інвестиційно-металургійний Союз» проти України» (заява №10640/05) принцип законності передбачає, що чинні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні (рішення у справі «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункти 109, 110). Аналогічно національне законодавство має надавати засіб юридичного захисту від свавільного втручання державних органів влади у права, захищені Конвенцією (рішення у справі «Хасан і Чауш проти Болгарії» [ВП] (Hasan and Chaush v. Bulgaria), заява №30985/96, п. 84).

Аналогічні підходи застосовані цим Судом також у багатьох інших справах, зокрема, Hentrich v. France, заява № 13616/88, п. 42; Lithgow and Others v. the United Kingdom, заяви 9006/80, 9262/81 та ін., п. 110; Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the Former Yugoslav Republic of Macedonia [ВП], заява № 60642/08, п. 103; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], заява № 38433/09, п. 187; Hutten-Czapska v. Poland [ВП], заява № 35014/97, п. 163.

Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.

У справі ЄСПЛ «C.A. ZRT. AND T.R. v. Hungary» (заява № 11599/14 та 11602/14), рішення в якій було ухвалене Комітетом і набуло статусу остаточного 1 вересня 2020 року, судом було констатовано порушення статті 1 Протоколу першого до Конвенції (захист права власності), зокрема з огляду на те, що 21 липня 2015 року Конституційний Суд Угорщини у своєму рішенні зауважив, що законодавець не запровадив виключних правил для компенсації договірним сторонам майнових збитків, що виникають внаслідок ex lege припинення прав узуфрукту та договорів про користування, що врегульовано Перехідним законом; Конституційний Суд Угорщини підкреслив, що, враховуючи різноманітність відповідних правовідносин, загальні норми цивільного права стосовно врегулювання спорів не здатні врегулювати всі можливі претензії між зацікавленими сторонами; отже, через незапровадження законодавцем порядку врегулювання така законодавча прогалина була визнана неконституційною; Конституційний Суд Угорщини закликав законодавця врегулювати це питання не пізніше 1 грудня 2015 року, але за наявною в Суду інформацією такого компенсаційного механізму запроваджено ще не було. У цій справі ЄСПЛ знову наголосив на тому, що правові норми, на яких ґрунтується втручання, повинні бути достатньо доступними, точними та передбачуваними при їх застосуванні; норма є передбачуваною, коли вона забезпечує захист від свавільного втручання державних органів.

Зазначені підходи були застосовані у своїй практиці Великою Палатою Верховного Суду. Зокрема у постанові від 30 січня 2019 року у справі №442/456/17 (провадження № 11-860апп18) Велика Палата Верховного Суду, здійснюючи відступ від позиції Верховного Суду України, вказала на те, що цей Суд при ухваленні постанови від 25 травня 2016 року у справі №419/794/15-а віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд повинен застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, а звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У постанові від 29 серпня 2018 року у справі №492/446/15-а (провадження №11-611апп18) Велика Палата Верховного Суду, обґрунтовуючи необхідність відступу від позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2013 року у справі №21-241а13, також врахувала правовий висновок ЄСПЛ, сформований у рішенні у справі «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06, п.50-56), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону»; у разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Суд зазначає, що приписи Положення №285 щодо невідкладної реалізації свідоцтва про хворобу прямо суперечать приписам щодо можливого оскарження такого свідоцтва до ЦМ(ВЛ)К або до суду, оскільки не передбачено правового механізму відновлення порушених прав особи у разі скасування рішення М(ВЛ)К за наслідками його оскарження. Такий підхід суперечить принципу верховенства права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Зважаючи на те, що положеннями пункту 2 частини першої статті 77 Закону №580-VІІІ не передбачено конкретного суб`єкта прийняття рішення про непридатність поліцейського до служби в поліції та враховуючи те, що суб`єктом прийняття такого рішення в розумінні Положення №285 може бути як М(ВЛ)К, так і ЦМ(ВЛ)К, суд вважає, що остаточне рішення щодо визнання позивача непридатним до служби в поліції відсутнє, а передчасне прийняття спірного наказу та звільнення позивача зі служби в поліції буде мати невідворотні наслідки, навіть за умови скасування рішення, яке стало підставою для прийняття спірного наказу.

Відсутність остаточного рішення щодо визнання позивача непридатним до служби в поліції є достатньою підставою для висновку про протиправність прийнятого наказу від 28.08.2024 №1624о/с, яким звільнено зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», та задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним цього наказу та його скасування.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 березня 2020 року у справі №809/378/17.

Верховний Суд України в постанові від 16 жовтня 2012 року у справі №21-267а12 дійшов висновку, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

З огляду на висновок суду про протиправність звільнення позивача з посади заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві на підставі оскаржуваного наказу від 28.08.2024 №1624о/с, останній підлягає поновленню на посаді, з якої його було звільнено з 03.09.2024 (дня, наступного за днем звільнення з урахуванням наказу ГУНП у м. Києві від 25.12.2024 №2400 о/с, яким внесено зміни до наказу ГУНП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с «Про особовий склад» в частині дати звільнення ОСОБА_1 ).

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 3 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Отже, справляння і сплата податку на доходи фізичних осіб та військового збору є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а тому суд повинен визначати зазначену суму без утримання цього податку та збору, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.

Враховуючи вищевказані норми та приймаючи до уваги те, що позивача було звільнено з посади 02.09.2024, при обчисленні середньоденної заробітної плати (грошового забезпечення) слід враховувати заробітну плату (грошове забезпечення) за два місяці, що передують звільненню.

Відповідно до наявної у матеріалах справи довідки про зарплату ОСОБА_1 , середньоденна зарплата позивача складає 1096 грн. 65 коп. (66 895,90 / (30+31)), а середньомісячна заробітна плата 33 447 грн. 95 коп. (1096,65 * ((30+31)/2)).

Отже, з урахуванням вказаної довідки, середньоденне грошове забезпечення позивача дорівнює 1096 грн. 65 коп.

Суд зазначає, що грошове забезпечення поліцейського за час вимушеного прогулу обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова №988).

Пунктом 2 Постанови №988 установлено, що порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06 квітня 2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року №669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин встановлено, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Таким чином, період вимушеного прогулу позивача складає 362 календарних дня та обраховується починаючи з першого дня після звільнення - з 03 вересня 2024 року по день прийняття рішення суду про поновлення позивача на роботі, тобто по 29 серпня 2025 року.

З врахуванням викладеного, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача, дорівнює 396 987,30 грн. (1096,65 грн. (середньоденний розмір заробітної плати) * 362 (кількість днів вимушеного прогулу)).

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.09.2024 по 29.08.2025 у розмірі 396 987,30 грн.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:

- поновлення позивача на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з 03.09.2024;

- стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 33 447,95 грн. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Решта доводів та заперечень висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI (далі - Закон №3674-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті Закону №3674-VI, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Таким чином, позивач звільнений від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивачем до суду не надано.

У зв`язку із цим питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору судом не вирішується.

Водночас, із матеріалів справи судом встановлено, що позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн., що підтверджується наявною у справі квитанцією ID:8335-3992-6500-0734 від 26.09.2024.

Питання щодо повернення позивачу судового збору, сплаченого при подачі позову надмірно, відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір» може бути вирішено за заявою позивача, оскільки такої заяви на день ухвалення судового рішення на адресу суду не надійшло, суд не вирішує питання щодо повернення надмірно сплаченого судового збору у сумі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 28.08.2024 №1624о/с, яким звільнено зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

3. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з 03 вересня 2024 року.

4. Cтягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві (ідентифікаційний код 40108583, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 15) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 396 987,30 грн. грн. (триста дев`яносто шість тисяч дев`ятсот вісімдесят сім гривень 30 копійок) без урахування обов`язкових податків та зборів.

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві з 03 вересня 2024 року.

6. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 33 447,95 грн. (тридцять три тисячі чотириста сорок сім гривень 95 копійок) без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.