Справа № 320/28565/23
Суддя: Штульман Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Штульман І.В.

суддів: Кобаля М.І.,

Черпака Ю.К.,

при секретарі Красновій О.Р.,

за участі: Кривомаз Ю.В.,- представника позивача; Коперсака М.С.,- представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року по справі за адміністративним позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 серпня 2023 року в Київський окружний адміністративний суд звернулось підприємство з іноземними інвестиціями "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" (далі - ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА", позивач) із позовом до Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області (далі - третя особа), в якому просило суд:

скасувати податкове повідомлення-рішення Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків №132/34-00-23/23393195 від 17 травня 2023 року;

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області на користь Підприємства з іноземними інвестиціями "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" суму майнової шкоди у розмірі 32320,00 грн, завданої незаконним податковим повідомленням-рішенням Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17 травня 2023 року №132/34-00-23/23393195.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків №132/34-00-23/23393195 від 17 травня 2023 року. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" понесені останнім судові витрати у розмірі 142520,00 грн (том 3 а.с.8-12).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідач ще раніше, під час проведення в 2021 році документальної планової виїзної перевірки позивача, встановлював порушення ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України (далі - ПК України) за епізодом з виплати власнику дивідендів протягом 2017-2019 років, стверджуючи про безпідставність застосування позивачем нульової ставки податку на підставі підпункту "і" пункту 3 статті 10 Конвенції між Україною і Королівством Нідерландів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і майно від 24 жовтня 1995 року (далі - Конвенція). Результати, проведеної в 2021 році перевірки були предметом розгляду судової справи №640/4070/22. За результатами розгляду адміністративної справи №640/4070/22 податкове повідомлення-рішення №1 було скасовано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року. Верховний Суд постановою від 24 травня 2023 року залишив без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій у справі №640/4070/22. Судами під час розгляду справи №640/4070/22 встановлено, що: "Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки". З огляду на що попередня планова перевірка не мала преюдиційного характеру (оскільки не може вважатися такою, що була проведена) для цілей призначення нової перевірки за підпунктом 78.1.21 ПК України в 2023 році. Лист Міністерства фінансів Королівства Нідерланди від 12 серпня 2022 року, складений за підписом керівника окремого департаменту Міністерства фінансів Нідерландів, не є тим документом, що може підтверджувати досягнення будь-яких домовленостей компетентних органів щодо застосування правил Конвенції. Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаний лист отримано з порушенням порядку, встановленого законом, адже податкові органи не уповноважені вступати в прямий контакт з іноземними державними органами щодо застосування норм Конвенції, зазначивши, що відповідач не має у своєму розпорядженні документальних підтверджень стосовно узгодження компетентними органами за Конвенцією порядку застосування підпункту "і" пункту 3 статті 10 Конвенції. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що вартість придбання корпоративних прав фактично дорівнює внеску попереднього власника до статутного капіталу Компанії (3550 тис. доларів США). Суд першої інстанції дійшов висновку, що достатні підстави стверджувати, що власник здійснив інвестиції до капіталу позивача у розмірі, що перевищує 300 тис. доларів США ще в 2015 році, коли здійснив придбання корпоративних прав ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА". Наведена позиція відповідає визначенню терміну "інвестиція", передбаченому підпунктом 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 ПК України. А тому відповідна кваліфікаційна умова для застосування нульової ставки податку на репатріацію, встановлена Конвенцією, виконується з 2015 року (з дати набуття власником права власності на корпоративні права).

Не погоджуючись з рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року, Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - апелянт) звернулося до Шостого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що за період діяльності з 01 липня 2017 року по 31 березня 2021 року позивачем задекларовано виплати доходів нерезидента з джерелом походження з України у вигляді дивідендів на користь Приватного товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди) на загальну суму 850700819,00 грн. Під час здійснення вказаних виплат доходів із джерелом їх походження з України у вигляді дивідендів на користь компанії Приватного товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди) ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» не утримувало та не сплачувало до бюджету податок на прибуток іноземних юридичних осіб. Відповідно до підпункту б) підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 ПК України фінансові інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання корпоративних прав, цінних паперів, деривативів та/або інших фінансових інструментів. Фінансові інвестиції поділяються на: прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою; портфельні інвестиції - господарські операції, що передбачають купівлю цінних паперів, деривативів та інших фінансових активів за кошти на фондовому ринку або біржовому товарному ринку.

Податкове законодавство України не відносить придбання вже існуючих корпоративних прав поза фондовим ринком до портфельних інвестицій. Отже, інвестиціями відповідно до ПК України є господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою, при їх розміщенні такою особою. Пунктом 4 статті 10 Конвенції передбачено, що компетентні органи влади Договірних Держав за взаємною згодою встановлять порядок застосування пунктів 2 та 3 статті 10 Конвенції. Позиція щодо тлумачення пункту 3 статті 10 Конвенції була узгоджена компетентними органами України та Нідерландів, та підтверджена листом Міністерства фінансів Королівства Нідерландів (вхідний номер ДПС України від 12 серпня 2022 року №50631/5). Відповідно до висновку, зробленого компетентним органом Королівства Нідерландів, придбання існуючих акцій не кваліфікується як інвестиції для застосування пункту 3 статті 10 Конвенції, оскільки це не призводить до зміни капіталу. Однак, якщо компанія купує нові акції, яка компанія випускає поверх існуючих акцій, така купівля є інвестицією, як це мається на увазі в статті 10 Конвенції.

Іншими словами капітал компанії, що виплачує дивіденди, має бути збільшений за рахунок інвестиції, щоб претендувати на нульову ставку.

Тобто, укладення між Приватним товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди) та Компанією з обмеженою відповідальністю «ОРТЕКС ЕНТЕРПРАЙСІС ЛІМІТЕД» (Республіка Кіпр) договору відступлення (купівлі-продажу) прав та обов`язків єдиного власника від 21 травня 2015 року б/н не вважається внесенням інвестиції в розумінні Конвенції.

За період 2017-2019 роки Приватне товариство з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди) володіло 100% статутного капіталу ПІІ «ГЛЕНКОР АГРІКАЛЧЕР УКРАЇНА» (попередня назва позивача) та при цьому не здійснювало інвестиції в статутний капітал компанії. Таким чином, при виплаті доходів із джерелом їх походження з України у вигляді дивідендів на користь Приватного товариства з обмеженою відповідальністю «РЕНЕСКО Б.В.» (Нідерланди) у 2017-2019 роках, підприємством, в порушення вимог підпункту «і» пункту 3 статті 10 Конвенції, застосована 0% ставка оподаткування податком на прибуток іноземних юридичних осіб (повинна бути застосована ставка податку у розмірі 5% (при наявності довідок підтвердження статусу податкового резидента) або 15%).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» зазначає, що позивач правомірно застосував нульову ставку податку при виплаті дивідендів, оскільки в розумінні Конвенції власник здійснив інвестиції в статутний капітал позивача, з огляду на що суд першої інстанції правомірно скасував спірне податкове повідомлення-рішення. Просить Шостий апеляційний адміністративний суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За приписами частини другої статті 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Згідно з частиною четвертою статті 9 КАС України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.

Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив апеляційний суд скасувати рішення Київського окружного адміністративного суд від 10 липня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги з підстав наведених у позовній заяві та відзиві на апеляційну скаргу. Просила Шостий апеляційний адміністративний суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Третя особа, будучи повідомленою належним чином і достовірно знаючи про день, час та місце апеляційного розгляду справи, свого представника у судове засідання не направила, причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотань про відкладення апеляційного розгляду суду не заявляла, в зв`язку з чим апеляційний суд ухвалив рішення проводити апеляційний розгляд у її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає за належне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року - без змін, мотивуючи це слідуючим.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що у період з 26 липня 2021 року по 28 вересня 2021 року посадовими особами Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків проведено документальну планову виїзну перевірку ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА", за результатами якої складено акт від 04 жовтня 2021 року №327/74-00-07-01/23393195.

Актом перевірки від 04 жовтня 2021 року №327/74-00-07-01/23393195, зафіксовано порушення ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" вимог підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України в частині неутримання та не перерахування до бюджету податку за ставкою 5% від суми сплаченого доходу нерезиденту, в результаті чого занижено податок з доходу нерезидента у сумі 34391378,56 грн, в тому числі: за 3 квартали 2017 року - 4148947,15 грн, за 2017 рік - 4148947,15 грн, за 1 квартал 2018 року - 9198340,90 грн, за півріччя 2018 року - 16207615,01 грн, за 3 квартали 2018 року - 16207615,01 грн, за 2018 рік - 16207615,01 грн, за 3 квартали 2019 року - 6425118,50 грн, за 2019 рік - 14034816,40 грн (том 1 а.с.159-171).

В зв`язку з виявленими порушеннями, 04 листопада 2021 року відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №1, яким ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб на 42989223,20 грн, у тому числі: 34391378,56 грн - за податковими зобов`язаннями та 8597844,64 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (том 1 а.с.172).

Не погодившись з рішенням контролюючого органу, позивач розпочав процедуру адміністративного оскарження, проте рішенням ДПС від 11 січня 2022 року №397/6/99-00-06-01-02-06 скаргу ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення від 04 листопада 2021 року - без змін.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року по справі №640/4070/22 адміністративний позов ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 04 листопада 2021 року №1. Підставою для скасування податкового рішення Окружним адміністративним судом м. Києва вказано проведення відповідачем планової документальної перевірки позивача у період дії карантину. У свою чергу, порушення процедури призначення перевірки дає підстави для висновку про незаконність її проведення. З огляду на, що Окружний адміністративний суд м. Києва 27 вересня 2022 року дійшов висновку, що вказані обставини унеможливлюють виникнення правових наслідків такої перевірки, у тому числі, визначення за її наслідками грошових зобов`язань податковим повідомленням-рішенням (том 1 а.с.174-182).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року без змін (том 1 а.с.183-189).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 травня 2023 року касаційну скаргу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року без змін (том 1 а.с.191-194).

Наказом Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17 лютого 2023 року №39, на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78, статті 79 ПК України, призначено проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" тривалістю 15 робочих днів за період з 01 липня 2017 року по 31 березня 2021 року з питань оподаткування доходів нерезидентів (том 1 а.с.99).

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки від 11 квітня 2023 року №131/34-00-23/23393195, яким встановлено: порушення ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" вимог підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України в частині неутримання та не перерахування до бюджету податку за ставкою 5% від суми сплаченого доходу нерезиденту, в результаті чого занижено податок з доходу нерезидента у сумі 34391378,56 грн, в тому числі: за 3 квартали 2017 року - 4148947,15 грн, за 2017 рік - 4148947,15 грн, за 1 квартал 2018 року - 9198340,90 грн, за півріччя 2018 року - 16207615,01 грн, за 3 квартали 2018 року - 16207615,01 грн, за 2018 рік - 16207615,01 грн, за 3 квартали 2019 року - 6425118,50 грн, за 2019 рік - 14034816,40 грн (том 1 а.с.96-107).

З урахуванням висновків акту перевірки від 11 квітня 2023 року №131/34-00-23/23393195, контролюючим органом 17 травня 2023 року прийнято податкове повідомлення-рішення №132/34-00-23/23393195, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, в загальному розмірі 42989223,56 грн, з яких 34391378,56 грн - за основною сумою та 8597845,00 грн за штрафними санкціями.

05 червня 2023 року позивачем подано скаргу на податкове повідомлення-рішення від 17 травня 2023 року №132/34-00-23/23393195 до Державної податкової служби України (том 1 а.с.112-131).

Рішенням Державної податкової служби України від 03 серпня 2023 року №21281/6/99-00-06-01-01-06 податкове повідомлення-рішення Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17 травня 2023 року №132/34-00-23/23393195 залишено без змін, а скаргу ПІІ "ВАЙТЕРРА УКРАЇНА" без задоволення (том 1 а.с.133-137).

Надаючи оцінку правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17 травня 2023 року №132/34-00-23/23393195 колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду виходить з наступного.

Відносини в сфері оподаткування, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані саме Податковим кодексом України.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 ПК України, дивіденди - платіж, що здійснюється юридичною особою, в тому числі емітентом корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів чи інших цінних паперів, на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв`язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

За правилами пункту 103.1 статті 103 ПК України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Згідно з пунктом 103.2 статті 103 ПК України особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу (якщо відповідна умова передбачена міжнародним договором) і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

Відповідно до підпункту 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 ПК України доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цього пункту такими доходами, зокрема, є: б) дивіденди, які сплачуються резидентом.

Підпунктом 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України передбачено, що резидент, у тому числі фізична особа - підприємець, фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, або суб`єкт господарювання (юридична особа чи фізична особа - підприємець), який обрав спрощену систему оподаткування, або інший нерезидент, який провадить господарську діяльність через постійне представництво на території України, які здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.4-141.4.5 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, що сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності. Вимоги цього абзацу не застосовуються до доходів нерезидентів, що отримуються ними через їх постійні представництва на території України.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору (пункт 3.2 статті 3 ПК України).

З метою уникнення оподаткування при справлянні податків на доходи з нерезидентів обох держав, а також для попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал укладаються міжнародні конвенції.

Так, між Урядом України і Урядом Королівства Нідерланди укладена Угода про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал, яка ратифікована Законом від 12 липня 1996 року №332/96-ВР, положення якої застосовуються до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач протягом 2017-2020 років здійснював виплати доходів у вигляді дивідендів на користь власника - резидента Нідерландів.

При цьому, власник набув статус єдиного власника корпоративних прав позивача шляхом придбання у 2015 році частки у статутному капіталі позивача у розмірі 100% за договором відступлення (купівлі-продажу) прав та обов`язків єдиного власника б/н від 21 травня 2015 року у попереднього власника - Компанії з обмеженою відповідальністю "ОРТЕКС ЕНТЕРПРАЙСІС ЛІМІТЕД" (Кіпр) (том 1 а.с.195-211).

Тобто, власник набув корпоративні права позивача у зв`язку із купівлею таких корпоративних прав та фактичною сплатою їх вартості, визначеної зазначеним вище договором, у розмірі 3550000,00 доларів США.

В подальшому, на підставі рішення власника №17/06-2020 від 17 червня 2020 року, власником було збільшено статутний капітал позивача на суму 500000,00 доларів США (том 1 а.с.212-213).

Таке збільшення відбувалося шляхом фактичного внесення коштів 23 червня 2020 року (дата зарахування коштів на рахунок позивача, про що свідчить банківська виписка від 23 червня 2020 року).

В період з 01 січня 2017 року по 31 березня 2021 року позивачем виплачувалися наступні суми дивідендів на користь власника:

1) 04 вересня 2017 року перераховано дивіденди за 2016 рік в сумі 3222685,47 доларів США (82978942,99 грн);

2) 22 березня 2018 року перераховано дивіденди за 2011-2014 та 2017 роки в сумі 7000000,00 доларів США (183966818,00 грн);

3) 03 квітня 2018 року перераховано дивіденди за 2011-2014 та 2017 роки в сумі 5358575,81 доларів США (140185482,19 грн);

4) 11 липня 2019 року перераховано дивіденди за 2015 та 2018 роки в сумі 5000000,00 доларів США (128502370,00 грн);

5) 12 липня 2019 року перераховано дивіденди за 2015 та 2018 роки в сумі 5898570,63 доларів США (152193957,93 грн);

6) 03 липня 2020 року перераховано дивіденди за 2019 рік в сумі 6057595,23 доларів США (164646044,11 грн) (том 1 а.с.214-238).

Відповідно до підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються за ставкою у розмірі 15% від їх суми та за рахунок такого нерезидента, якщо інше не встановлено міжнародним договором.

Таким міжнародним договором є Конвенція, дія якої, зокрема, поширюється в Україні на податок на доходи підприємств.

Відповідно, під час здійснення таких виплат позивач ПІІ «ВАЙТЕРРА Україна» не утримував та не сплачував до бюджету податок з доходів нерезидента у зв`язку із застосуванням до таких дивідендів ставки податку 0% на підставі положень підпункту "і" пункту 3 статті 10 Конвенції: " 3. Незважаючи на положення пунктів 1 і 2 цієї статті, дивіденди, що сплачуються компанією-резидентом Договірної Держави, компанії-резиденту другої Договірної Держави, будуть оподатковуватись тільки в другій Договірній Державі за умови, якщо резидентом є компанія (інша ніж партнерство):

1) яка володіє прямо щонайменше 50 відсотками капіталу компанії, що сплачує дивіденди, і передбачається, що інвестицію в розмірі щонайменше 300000,00 доларів США або їх еквівалент у національній валюті Договірної Держави було внесено в капітал компанії, що виплачує дивіденди ...".

З тексту наведеного положення вбачається, що для звільнення дивідендів від оподаткування податком на репатріацію в Україні компанія-отримувач дивідендів (інша ніж партнерство) має:

1) бути резидентом Нідерландів;

2) володіти щонайменше 50 % капіталу компанії, що сплачує дивіденди, та

3) в капітал компанії, що виплачує дивіденди, було внесено інвестицію в розмірі щонайменше 300000,00 доларів США (або еквівалент цієї суми в гривні чи євро).

Так, у даному випадку має місце дотримання всіх вимог, встановлених зазначеним вище підпункту "і" пункту 3 статті 10 Конвенції:

1) статус власника як податкового резидента Нідерландів підтверджується самим відповідачем в Акті перевірки;

2) власник є єдиним власником позивача з 2015 року, тобто з 2015 року володіє часткою статутного капіталу позивача у розмірі 100%, що також не заперечується відповідачем.

3) власником було здійснено інвестицію:

- у травні 2015 року у розмірі 3500000,00 доларів США шляхом придбання корпоративних прав позивача;

- додатково 23 червня 2020 року у розмірі 500000,00 доларів США шляхом внесення коштів до статутного капіталу позивача.

Відповідач, в свою чергу, не погоджується з кваліфікацією придбання корпоративних прав позивача в 2015 році в якості інвестиції для цілей підпункту "і" пункту 3 статті 10 Конвенції, зазначаючи, що компетентні органи України та Королівства Нідерландів узгодили інший підхід ніж випливає безпосередньо з дотичних визначень ПК України.

Пункт 4 статті 10 Конвенції передбачає, що уповноважені органи України та Нідерландів за взаємною згодою мають встановити відповідний порядок застосування пункту 2 та пункту 3 статті 10 Конвенції.

Як правильно вказав Київський окружний адміністративний суд, Конвенція не містить визначення поняття «інвестування». Поряд з цим пункт 2 статті 3 Конвенції встановлює, що під час застосування цієї Конвенції Договірною Державою будь-який термін, не визначений у Конвенції, має, якщо з контексту не випливає інше, те значення, яке надається йому законодавством цієї Держави стосовно податків, на які поширюється дія цієї Конвенції. Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає застосовними до спірних правовідносин поняття, приведені у Податковому кодексі України.

Пунктом 2 статті 3 Конвенції встановлено, що для подібних випадків, якщо з контексту не випливає інше, терміни матимуть те значення, які вони мають згідно із законодавством щодо податків, на які поширюється Конвенція.

Відповідно, термін "інвестиція" для цілей Конвенції має тлумачитись відповідно до положень податкового законодавства України (тобто ПК України як основного закону в сфері податків).

Згідно підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 ПК України інвестиції - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно. Інвестиції поділяються на:

а) капітальні інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об`єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм цього Кодексу;

б) фінансові інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання корпоративних прав, цінних паперів, деривативів та/або інших фінансових інструментів. Фінансові інвестиції поділяються на:

прямі інвестиції - господарські операції, що передбачають внесення коштів або майна в обмін на корпоративні права, емітовані юридичною особою при їх розміщенні такою особою;

портфельні інвестиції - господарські операції, що передбачають купівлю цінних паперів, деривативів та інших фінансових активів за кошти на фондовому ринку або біржовому товарному ринку;

в) реінвестиції - господарські операції, що передбачають здійснення капітальних або фінансових інвестицій за рахунок прибутку, отриманого від інвестиційних операцій.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.90 пункту 14.1 статті 14 ПК України, корпоративні права - права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

З аналізу наведеного слідує, що Податковий кодекс України під «інвестицією» розуміє, серед іншого, господарську операцію із придбання корпоративних прав, зокрема, в обмін на кошти.

Статтею 1 Закону України «Про режим іноземного інвестування» визначає, що іноземні інвестиції - цінності, що вкладаються іноземними інвесторами в об`єкти інвестиційної діяльності відповідно до законодавства України з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту.

Статтею 3 Закону України «Про режим іноземного інвестування» Іноземні інвестиції можуть здійснюватися у таких формах: часткової участі у підприємствах, що створюються спільно з українськими юридичними і фізичними особами, або придбання частки діючих підприємств; створення підприємств, що повністю належать іноземним інвесторам, філій та інших відокремлених підрозділів іноземних юридичних осіб або придбання у власність діючих підприємств повністю; придбання не забороненого законами України нерухомого чи рухомого майна, включаючи будинки, квартири, приміщення, обладнання, транспортні засоби та інші об`єкти власності, шляхом прямого одержання майна та майнових комплексів або у вигляді акцій, облігацій та інших цінних паперів; придбання самостійно чи за участю українських юридичних або фізичних осіб прав на користування землею та використання природних ресурсів на території України; придбання інших майнових прав; господарської (підприємницької) діяльності на основі угод про розподіл продукції; в інших формах, які не заборонені законами України, в тому числі без створення юридичної особи на підставі договорів із суб`єктами господарської діяльності України.

Оскільки, в цьому конкретному випадку йдеться про купівлю-продаж корпоративних прав позивача, що підтверджується Договором від 21 травня 2015 року, вартість придбання корпоративних прав фактично дорівнює внеску попереднього власника до статутного капіталу Компанії (3550 тис. доларів США).

За таких обставин, у суду першої інстанції, були достатні підстави стверджувати, що власник здійснив інвестиції до капіталу позивача у розмірі, що перевищує 300 тис. доларів США ще в 2015 році, коли здійснив придбання корпоративних прав ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА». Крім того, власник позивача в подальшому збільшив статутний капітал ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» на 500000 доларів США.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду погоджується із висновку суду першої інстанції, що у позивача були достатні підстави та умови для застосування нульової ставки податку на репатріацію, встановлені Конвенцією.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 20 березня 2023 року по справі №340/3834/21.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду вважає, що позивачем ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА» правильно застосовано нульову ставку податку на репатріацію, що встановлена Конвенцією, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що податкове повідомлення-рішення Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків №132/34-00-23/23393195 від 17 травня 2023 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо незгоди відповідача із сумою витрат на правничу допомогу, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду зазначає, що така незгода можлива лише за наявності клопотання, яке обґрунтовує невідповідність витрат складності, обсягу роботи та витраченому часу, що є підставою для зменшення суми відшкодування, а також для документального підтвердження здійснення витрат.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу можливе виключно на підставі клопотання сторони, яка не погоджується з цією сумою. Крім того, клопотання має містити аргументи щодо недотримання вимог щодо співмірності витрат зі складністю, обсягом роботи та часом, витраченим на її виконання.

Позивачем до позовної заяви було додано договір №2-1/4-2023 від 31 січня 2023 року про надання правничої допомоги, акт наданих послуг, рахунки фактури, банківські виписки, які підтверджують сплату позивачем 115680,00 грн за послуги з правничої допомоги, надані йому під час розгляду даної справи. Крім того, позивачем за подання позову в цій справі було сплачено судовий збір у розмірі 26840,00 грн.

У своїй заяві, долученій до матеріалів справи 04 квітня 2024 року, відповідач стверджував про необхідність зменшення вказаної суми до 7100,00 грн. Проте, жодних доводів щодо того, чому саме ця сума підлягатиме стягненню в якості витрат на професійну правничу допомогу позивача, відповідачем суду надано не було, в той час як відповідна аргументація ПІІ «ВАЙТЕРРА УКРАЇНА», як зазначалось вище, є документально підтвердженою, про що свідчать матеріали справи.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 липня 2024 року у справі №320/28565/23 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Штульман

Судді: М.І. Кобаль

Ю.К. Черпак