Справа № 600/3075/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 серпня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/3075/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо застосування за період з 01 січня 2020 року по 04 січня 2023 року розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, інших виплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 з 01 січня 2020 року по 04 січня 2023 року грошового забезпечення, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, інших виплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року.

Ухвалою суду від 03 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; вирішено її розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

До суду від відповідача надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 04 січня 2023 року, яке обґрунтовано пропуском позивачем строку звернення до суду з цим позовом. Так, представник відповідача посилається на те, що позивач при звільненні 04 січня 2023 року отримувала повідомлення про нараховані та виплачені суми у формі грошового атестату. На підтвердження вказаних доводів представником відповідача надано до матеріалів справи копію витягу з книги реєстрації грошових атестатів, виданих військовослужбовцям, і вказано, що позивачу під підпис було видано грошовий атестат саме 04 січня 2023 року. Відповідно, враховуючи положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з цим позовом починаючи з 19 липня 2022 року (дата набрання чинності Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким внесено зміни до статті 233 Кодексу законів про працю України).

Представником позивача подано до суду заперечення на клопотання про залишення без розгляду в частині позовних вимог, в яких зазначено, що у наданій представником відповідача книзі реєстрації грошових атестатів містяться лише літери «отр.», що, на думку представника позивача, є скороченням від слова «отримала» і не може розцінюватись як власноручний підпис позивача, зразок якого наявний у паспорті громадянки України ОСОБА_1 .

Крім цього, у запереченнях вказано, що грошовий атестат, на який посилається відповідач, не містить інформації про виплату позивачу коштів за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2023 року, натомість містить лише відомості про виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за 4 дні січня 2023 року та інші суми, які були виплачені їй безпосередньо при звільненні. Відповідно, не володіючи інформацією про розмір щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення впродовж проходження служби, позивач дізналась про порядок їх розрахунку та виплати лише з листа відповідача, отриманого у квітні 2025 року. Саме починаючи з указаного місяця позивач дізналась, відповідно, і про порушення своїх прав. З урахуванням наведених обставин представник позивача вважає, що позов у даній справі подано в межах встановлених законом строків, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні поданого представником відповідача клопотання.

Розглянувши заявлене представником відповідача клопотання, перевіривши матеріали справи, суд зазначає таке.

Частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Приписами частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи.

Як свідчать обставини даної справи, спір у ній виник у зв`язку з тим, що впродовж періоду проходження служби з 01 січня 2020 року по 04 січня 2023 року позивачу невірно проводився розрахунок грошового забезпечення. Так, позивач вважає, що з 29 січня 2020 року дня набрання чинності судовим рішенням у справі №826/6453/18 виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення позивача з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб. Відповідно, на думку позивача, він має право на отримання грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою №704 у відповідності до вимог статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, шляхом множенням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний рік. Натомість відповідач упродовж спірного у даній справі періоду нараховував та виплачував позивачу грошове забезпечення, визначаючи розміри посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, з чим позивач не погоджується і вважає протиправним.

Відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно оцінювати як вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у тому сенсі, яким їх наповнив Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013.

Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 233 Кодексу законів про працю України, яка містить спеціальні для даних спірних правовідносин норми, які встановлюють строк звернення до суду за захистом порушеного в матеріальному аспекті права на оплату праці.

Відповідно до частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Відтак, до 19 липня 2022 року Кодексу законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Тобто, протягом спірного у даній справі періоду з 29 січня 2020 року по 19 липня 2022 року діяла норма частина другої статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції, яка передбачала, що строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Натомість починаючи з 19 липня 2022 року для звернення до адміністративного суду з позовом про стягнення недоплачених сум заробітної плати передбачено тримісячний строк (частина перша статті 233 КЗпП України), відлік якого треба починати з 19 липня 2022 року, тобто з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Водночас суд звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року (справа №460/21394/23) відступив від висновків, викладених у раніше ухвалених постановах, та висловив нову правову позицію щодо застосування статті 233 Кодексу законів про працю України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати (в частині періоду до 19 липня 2022 року), а саме: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

При цьому у цій же постанові Верховний Суд наголосив, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року) слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Отже, саме дата вручення позивачу зазначеного документа і є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду. При цьому визначення моменту вручення грошового атестата (іншого письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні) як початку перебігу строку у цій справі відповідає вимогам частини другої статті 233 КЗпП України та не суперечить принципу юридичної визначеності (пункти 77-79 постанови).

Як вбачається зі змісту доводів клопотання представника відповідача, якими обґрунтоване подане до суду клопотання, останній посилається на те, що позивач, звільняючись зі служби, отримала грошовий атестат, про що нею зроблено підпис у книзі реєстрації грошових атестатів, виданих військовослужбовцям.

Однак, досліджуючи зміст витягу з названої вище книги, судом встановлено, що в графі «Розписка в отриманні атестату» у рядку, заповненому відносно ОСОБА_1 , міститься відмітка з написом «отр.», в той час як у вказаній графі відносно інших звільнених військовослужбовців містяться власноручні підписи.

Крім цього, суд звертає увагу і на те, що у доданій до матеріалів позову копії грошового атестату позивача також відсутні будь-які відмітки про дату ознайомлення або видачі його ОСОБА_1 під підпис.

Наведене спростовує доводи представника відповідача про те, що позивач належним чином була ознайомлена із сумами, нарахованими та виплаченими їй при звільненні, і що їй належним чином було вручено відповідний грошовий атестат. Наявна у книзі реєстрації відмітка про видачу позивачу грошового атестату «отр.» не свідчить про належне отримання саме ОСОБА_1 названого документу і не замінює її власноручного підпису.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідач, обґрунтовуючи подане до суду клопотання з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду, не надав належних доказів того, коли саме позивач отримала достовірну інформацію про нараховані та виплачені суми, належні їй при звільненні.

Натомість подана представником відповідача копія витягу з книги реєстрації грошових атестатів не є належним доказом вручення позивачу грошового атестату, отримання якого і визначало би факт настання події, з якою пов`язується початок перебігу строку звернення позивача до суду з цим позовом.

Водночас, як свідчать наявні у справі матеріали, фактично про порядок розрахунку сум грошового забезпечення за час проходження служби позивач дізналась лише у квітні 2025 року після отримання від відповідача листа за результатами розгляду адвокатського запиту представника ОСОБА_1 . Саме після настання зазначеної події позивач і дізналась про те, що відповідач виплачував їй грошове забезпечення у меншому розмірі, ніж передбачено чинним законодавством.

З огляду на викладене, враховуючи, що фактично про порядок розрахунку сум грошового забезпечення за час проходження військової служби, позивач дізналась лише у квітні 2025 року (отримавши лист від 09 квітня 2025 року №307/13-Ш-7-Аз), суд вважає необгрунтованими доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Відтак, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог, які стосуються періоду з 19 липня 2022 року по 04 січня 2023 року.

Керуючись статтями 122, 240, 241, 248, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про залишення позовної заяви без розгляду в частині позовних вимог у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.П. Лелюк