Справа № 640/37484/21
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року Справа № 640/37484/21 Провадження №ЗП/280/896/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Прус Я.І.,

представника позивача Гринюк В.Г.,

представника відповідача Кульги О.Ю.,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РОНС.ЮА»

до Департаменту охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання протиправними та скасування припису та постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РОНС.ЮА» (далі ТОВ «РОНС.ЮА», позивач) звернулося до суду з позовом до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Департамент, відповідач), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати припис від 15.09.2021 № 442/п та постанову від 13.10.2021 № 31-21 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України в сфері охорони культурної спадщини».

На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві щодо охоронного договору на об`єкт культурної спадщини вказує, що позивач неодноразово звертався з проханнями укласти охоронний договір на частку об`єкта культурної спадщини (нежилі приміщення з №1 по №19 (групи приміщень №36) на першому поверсі будинку №3/25 на вул. Петлюри Симона), а отже немає підстав вважати, що позивач «ухиляється» від його укладення. Отже, наголошує, що позивач з моменту реєстрації права власності на приміщення звертався до відповідача з проханням укласти охоронний договір, але ніякої відповіді не отримав, а отже немає підстав притягати його до відповідальності за «ухилення» в укладені договору, адже з документів вбачається, що від укладення охоронного договору ухиляється саме відповідач. Щодо виконання припису в частині охоронного договору пояснює, що у відповідь на Припис №442/П від 15.09.2021 позивач направив лист № 066/4612 від 24.09.2021 щодо виконання винесеного відповідачем припису., у якому він ще раз звернувся до відповідача з проханням укласти охоронний договір щодо Приміщення. Щодо робіт, проведених позивачем щодо монтажу вентиляційної труби стверджує, що проведені роботи є цілком законними, оскільки чітко погоджені та затверджені у паспорті опорядження фасадів за адресою: вул. Симона Петлюри, буд. 3/25 у Шевченківському районі м. Києва, який зареєстровано у Департаменті містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.05.2021 №065-12694. Щодо законності проведення робіт з монтажу труби вентиляції зауважує, що проведені роботи є законними, оскільки передбачені Паспортом опорядження фасадів. Законність монтажу труби підтверджується відкриттям Контрольної картки №21100089-Шв на тимчасове порушення благоустрою із заявленим терміном виконання робіт з 16 серпня 2021 року до 16 вересня 2021 року. Таким чино, зазначає, що позивачем припис було виконано повністю. Також позивач вважає, що у цьому випадку постанова була винесена неналежним суб`єктом, а тому фінансові санкції на позивача накладено неправомірно.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.01.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. ст. 257-262 КАС України.

Відповідач позов не визнав, на адресу суду 11 лютого 2022 року подав відзив (вх. №03-14/22239/22), в якому щодо охоронного договору підкреслює, що додатки до охоронного договору, які є обов`язковими, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768 «Про затвердження Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини», жодного разу позивачем не надавались, у зв`язку з чим неможливо визначити режим використання вказаної пам`ятки та перелік заходів по її збереженню, тому його твердження, що ним були подані всі необхідні для укладення охоронного договору документи, є помилковими. Всупереч чинному законодавству у сфері охорони культурної спадщини, позивач не уклав охоронний договір на частину пам`ятки із Департаментом. Щодо проведення робіт на пам`ятці звертає увагу суду, що Паспорт опорядження фасадів (в частині розміщення рекламних засобів) розроблявся на виконання Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві та погоджувався виключно для можливості розміщення рекламних засобів на будинках та спорудах. Паспорт опорядження фасадів (в частині розміщення рекламних засобів), ніяким чином не регламентує розміщення інженерного обладнання, в тому числі системи вентиляції. Окремо зазначає, що вказаний Паспорт опорядження фасадів, був анульований листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.10.2021 № 055-24916. Щодо контрольної картки на порушення благоустрою зауважує, що думка позивача, що всі перелічені ним вище документи мають відношення до охорони культурної спадщини, є безпідставною, оскільки вони стосуються лише господарської діяльності Позивача та не дають йому право на проведення робіт на пам`ятці. Щодо повноважень Департаменту про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини зазначає, що здійснює свою діяльність на підставі Положення про Департамент, яке затверджено розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.03.2018 № 381, п. 5.28 якого передбачено, що Департамент складає протоколи про адміністративні правопорушення, акти про вчинення правопорушення та постанови про накладення (застосування) фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини. Крім того, розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.03.2018 № 381, яким затверджено Положення Департаменту, підписано головою Київської міської державної адміністрації, тим самим він делегував свої повноваження у частині охорони культурної спадщини відповідному структурному підрозділу виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Директор Департаменту не тільки уповноважений накладати фінансові санкції, він зобов`язаний забезпечити схоронність у належному стані об`єктів культурної спадщини м. Києва, а у разі недотримання вимог Закону, застосовувати механізми (у тому числі шляхом застосування фінансових санкцій) для забезпечення охорони культурної спадщини. Данна правова позиція знайшла відображення в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24.09.2021 у справі № 826/10265/14. З огляду на викладене, просить у задоволенні позову відмовити.

21 лютого 2022 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вх. №03-14/26795/22), у якій додатково просить суд врахувати, що відповідач сам створив умови невизначеності позивача, не укладав з ним договір (не дивлячись на неодноразові звернення) і в той же час не давав відповіді про те, чому не укладається договір і яких документів можливо не вистачає, а потім за це ж і наклав на позивача штраф. Ще раз наголошує, що монтаж вентиляційної труби на фасаді будівлі за адресою вул. С. Петлюри, буд. 3/25 здійснюється відповідно до вимог чинного законодавства. В свою чергу відповідач, говорячи про те, що цих документів недостатньо, не вказує яких саме документів не вистачає і які документи (з посиланням на конкретні норми чинного законодавства) повинні бути у позивача для проведення монтажу цієї вентиляційної труби. Щодо того, що позивач сплатив штраф підкреслює, що сплата позивачем штрафу жодним чином не є свідченням погодження зі штрафом і діями відповідача, а спрямована лише на уникнення санкцій за несвоєчасну оплату штрафу, накладення арештів на майно і на власні рахунки

04 квітня 2025 року матеріали адміністративної справи №640/37484/21 надійшли до Запорізького окружного адміністративного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2025 зазначену справу передано на розгляд головуючому судді Батрак І.В.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 09.04.2025 прийнято справу №640/3748/21 (ЗП/280/896/25) до свого провадження та продовжений її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін та за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 06.06.2025 суд перейшов до розгляду справи № 640/37484/21 (ЗП/280/896/25) за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 03 липня 2025 року.

Ухвалою суду від 03.07.2025 повторно витребувано докази у відповідача та відкладено підготовче засідання на 24 липня 2025 року.

В підготовчому засіданні протокольно відкладено засідання на 12 серпня 2025 року.

Від представника позивача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення по справі (вх. №40253, №40382 від 11.08.2025), у яких вказує, що позивач проявив ініціативу та на виконання всіх можливих вимог в письмовому вигляді звернувся до органу культурної спадщини та вчинив усі можливі дії задля укладення охоронного договору, який і надалі не укладений. При цьому, текст охоронного договору був наданий відповідачу ще 4 роки назад. Отже, посилання відповідача на судову практику ВС щодо непроявлення ініціативи власника з метою укладення охоронного договору не застосовні в даному випадку. Ухиленням від укладення охоронного договору займається виключно відповідач. Звертає увагу суду, що належних доказів відправки вказаних листів відповідач не має. Відповідно вказані листи надіслані не були. В даному випадку належними доказами відправки могли були квитанції з Укрпошти або в крайньому випадку скріншоти електронних листів, підписані ЕЦП уповноваженої особи Відповідача, направлені на електронну адресу позивача. Наголошує, що Наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 №158 «Про затвердження Порядку обліку об`єктів культурної спадщини» затверджена форма Акту візуального обстеження (додаток №7). Відповідачем надано акт огляду від 15.09.2021 з фотофіксацією. Акт огляду наданий відповідачем повністю не відповідає затвердженій формі, а тому не може бути взятий до уваги як такий, що міг би підтвердити факт належного обстеження приміщення позивача. Крім того, всередині приміщення позивача жодного огляду (обстеження) ніхто не проводив. Тобто, нашому випадку, подібного візуального обстеження зі складанням відповідного Акту візуального обстеження по формі, встановленій законодавством, не було. Зважаючи на вищевикладене, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У свою чергу, представником відповідача до матеріалів справи через систему «Електронний суд» також долучені додаткові пояснення (вх. №40416 від 11.08.2025), у яких стверджує, що відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» (в редакції, що діяла на момент надання припису від 15.09.2021 № 442/П) Консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам`яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації. Таким чином твердження позивача про те, що він мав всі дозволи на проведення робіт не відповідає дійсності, оскільки він не мав дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції. Щодо обов`язку власника укладення охоронного договору охоронний договір є актом за участю суб`єкта владних повноважень (реалізація державного управління охороною культурної спадщини) та власника об`єкту культурної спадщини, має форму договору, визначає взаємні права та обов`язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі ст. 23 Закону. Укладання такого договору відбувається замість видання органом охорони культурної спадщини індивідуального акту, яким покладається на власника зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. Укладання охоронних договорів носить імперативний характер та спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а встановлюється режим використання таких об`єктів та відповідальність за порушення режиму, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження їх території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини. Законом передбачається обов`язкове укладення власником об`єкту культурної спадщини охоронного договору з відповідним органом культурної спадщини вже після переходу права власності. Таким чином, як вбачається з вищевикладених норм чинного законодавства, юридичні або фізичні особи, які є власниками об`єктів культурної спадщини чи їх частин, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.

Ухвалою суду від 12.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 серпня 2025 року.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та письмових поясненнях. Просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції проти позову заперечив, із підстав, зазначених у відзиві та письмових поясненнях. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 21 серпня 2025 року судом згідно зі статтею 243 КАС України проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представника відповідача, судом встановлені наступні обставини.

ТОВ «РОНС.ЮА» () зареєстровано юридичною особою 20.02.2019. Видами діяльності підприємства є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 68.32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту, 68.31 Агентства нерухомості, 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна.

Жилий будинок працівників заводу "Транссигнал" (1930 р.) за адресою: вул. Петлюри Симона, буд. 3/25, рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 18.11.1986 № 1107, занесено до переліку пам`яток архітектури місцевого значення (адреса за рішенням - вул. Вєтрова, 25/3), охоронний № 247.

Будинок розташовується в межах Центрального історичного ареалу міста (наказ Міністерства культури та інформаційної політики України «Про затвердження меж та режимів використання території історичних ареалів міста Києва» від 02.08.2021 № 599), в зоні регулювання забудови першої категорії (відповідно до діючого Генерального плану міста Києва та проекту його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 № 370/1804; розпорядження Київської міської державної адміністрації від 17.05.2002 № 979 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконкому Київської міської Ради народних депутатів від 16.07.1979 № 920 «Про уточнення меж історико-культурних заповідників і зон охорони пам`яток історії та культури в м. Києві») - охороняється законодавством України у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно з Договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17.08.2020 нежитлові приміщення з №1 по №19 (групи приміщень №36 (в літ. А), загальною площею 220,80 кв. м заклад громадського харчування, розташовані за адресою: м. Київ, вул. Симога Петлюри, буд. 3/25 на праві приватної власності належать ТОВ «РОНС.ЮА».

Після придбання Приміщення, позивач неодноразово звертався до Департаменту із проханням укласти охоронний договір, однак зазначає, що відповідей не отримував.

Так, ТОВ «РОНС.ЮА» листом від 25.08.020 № 2 звернулось до Департаменту з проханням укласти охоронний договір на належну йому частину об`єкта культурної спадщини, додавши до листа:

- копія витягу з ДРРПН від 17.08.2020;

- копія витягу з ЄДРПОУ ТОВ «РОНС.ЮА»;

- технічний паспорт на належну йому частину об`єкта культурної спадщини від 13.06.2016;

- фото приміщень.

У відповідь на звернення ТОВ «РОНС.ЮА», Департамент листом від 29.09.2020 поінформував ТОВ «РОНС.ЮА», що для укладення охоронного договору, на належну йому частину об`єкта культурної спадщини, необхідно подати до Департаменту проєкт охоронного договору, розроблений відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768.

В подальшому, ТОВ «РОНС.ЮА» листом від 22.10.2020 №7 повідомило Департамент про відсутність відповіді на попередній лист (від 25.08.020 року № 2) та просило вказати причину затримки укладення охоронного договору.

Поряд з тим, листом від 05.11. 2020 №8, ТОВ «РОНС.ЮА» звернулось до заступника голови КМДА В. Мондраївського, з аналогічним по змісту листом.

За результатами опрацювання вказаних листів (від 22.10.2020 №7 та від 05.11. 2020 №8) Департамент листом від 23.11.2020 року№ 066-4123 поінформував ТОВ «РОНС.ЮА», що відповідь на їх звернення 25.08.020 № 2 була надана Департаментом листом від 29.09.2020 року № 066-3477 та надав копію відповідного листа.

У подальшому, представниками Департаменту, в порядку здійснення охоронних заходів, було здійснено візуальне обстеження будинку на вул. Петлюри Симона, 3/25.

При огляді частини вказаного об`єкта культурної спадщини, встановлено, що на дворовому фасаді будинку проведено роботи з улаштування системи вентиляції та кондиціонування в нежилих приміщеннях з № 1 по № 19 (групи приміщень № 36), на першому поверсі вказаного будинку.

За результатами перевірки системи електронного документообігу Департаменту встановлено, що станом на дату проведення огляду науково-проєктна документація щодо проведення робіт за адресою: м. Київ, вул. Петлюри Симона, буд. 3/25 на погодження до Департаменту не надходила, дозвіл на виконання будь-яких робіт за вказаною адресою Департаментом не надавався, охоронний договір на частку об`єкта культурної спадщини (нежилі приміщення з № 1 по 19 (групи приміщень № 36) на першому поверсі будинку №3/25 на вул. Петлюри Симона) не укладено.

Департаментом, на підставі вищенаведеного, було винесено припис від 15.09.2021 №442/П з відповідними пам`яткоохоронними вимогами, зокрема:

- укласти охоронний договір на частину вказаної пам`ятки, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 19 (групи приміщень № 36) на першому поверсі будинку № 3/25 на вул. Петлюри Симона;

- надати на розгляд до Департаменту науково-проєктну документацію на виконання зазначених вище робіт на об`єкті.

У відповідь на Припис №442/П від 15.09.2021 позивач направив лист № 9 від 24.09.2021 щодо виконання винесеного відповідачем припису, у якому ще раз звернувся до відповідача з проханням укласти охоронний договір щодо Приміщення. Щодо виконання другої вимоги припису зазначено, що з метою відновлення знищеного вентиляційного каналу Приміщення підприємство було змушено розробити Паспорт фасаду узгоджений і зареєстрований у Департаментів містобудування та архітектури виконавчого органу КМДА (в якому вказана вентиляційна труба з оцинкованої сталі, що прокладена з вікна по фасаду будівлі, з двору), після чого були проведені монтажні роботи. Для проведення монтажних робіт була відкрита контрольна картка на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення. Додатки: проєкт охоронного договору, паспорт фасаду (витяг).

У зв`язку із невиконанням вимог припису від 15.09.2021 № 442/П, Департаментом складено акт про вчинення правопорушення від 05.10.2021 № 31-21.

На підставі акту про вчинення правопорушення, припису від 15.09.2021 та акту огляду від 05.10.2021, Департаментом винесено постанову від 13.10.2021 № 31-21 «Про накладання фінансових санкцій за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини», якою у відповідності до вимог ст. 44 та 45 Закону України «Про охорону культурної спадщини» було вирішено накласти на позивача фінансові санкції:

- за проведення незаконних робіт, що можуть завдати або завдали шкоди пам`ятці, її території, охоронюваній археологічній території, охоронним зонам, історичним ареалам населених місць у розмірі 34000,00 грн;

- за ухилення власника пам`ятки або уповноваженого ним органу від підписання охоронного договору у розмірі 17000,00 грн;

- за невиконання припису органів охорони культурної спадщини у розмірі 1700,00 грн.

Вважаючи складені Департаментом припис та постанову протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частинами 4, 5 ст. 54 Конституції України визначено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 № 1805-III (далі Закон № 1805-III) об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;

зони охорони пам`ятки (далі - зони охорони) - встановлювані навколо пам`ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Згідно зі ст. 32 Закону № 1805-III з метою захисту традиційного середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідників територій навколо них мають встановлюватись зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару.

Межі та режими використання охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються відповідним органом культурної спадщини.

Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

З метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.

Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону № 1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їхніх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону № 1805-III органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Приписи органів охорони культурної спадщини є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Перевіряючи припис Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 15.09.2021 № 442/п на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 3 Закону № 1805-III державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать:

центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини;

орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим;

обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації;

виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

За визначенням п. 1 Положення про Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.03.2018 № 381, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству культури України.

Пунктом 4 вказаного Положення визначено, що основними завданнями Департаменту є:

забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони культурної спадщини міста Києва;

контроль за виконанням законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини» та інших нормативно-правових актів щодо охорони культурної та археологічної спадщини;

участь у розробленні проектів планів та програм розвитку охорони культурної спадщини, організація фінансування заходів щодо охорони культурної та археологічної спадщини;

забезпечення виявлення, наукового вивчення, класифікації, захисту, збереження, належного утримання і відповідного використання об`єктів культурної спадщини;

сприяння збереженню культурної спадщини;

забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування та пошкодження;

забезпечення належного захисту та утримання об`єктів археологічної спадщини на території міста Києва, здійснення відповідно до закону нагляду за станом схоронності археологічних пам`яток.

Згідно з пп. 5.13, 5.14, 5.21, 5.22, 5.28 пункту 5 Положення Департамент відповідно до визначених галузевих завдань виконує такі повноваження:

визначає межі територій пам`яток місцевого значення та затверджує їх зони охорони;

встановлює режим використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони;

видає розпорядження та приписи щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться без затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених законодавством про охорону культурної та археологічної спадщини дозволів або з відхиленням від них;

призначає відповідні охоронні заходи щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт;

складає протоколи про адміністративні правопорушення, акти про вчинення правопорушення та постанови про накладення (застосування) фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини, а також готує матеріали про вчинення незаконних дій чи бездіяльність та подає їх до відповідних органів для притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності у встановленому порядку.

Як уже було зазначено судом, оскаржуваним приписом зобов`язано ТОВ «РОНС.ЮА»:

- укласти охоронний договір на частину вказаної пам`ятки, а саме нежилі приміщення з № 1 по № 19 (групи приміщень № 36) на першому поверсі будинку № 3/25 на вул. Петлюри Симона,

- надати на розгляд до Департаменту науково-проєктну документацію на виконання зазначених вище робіт на об`єкті.

Як вже зазначалося раніше, у ст. 23 Закону № 1805-III визначено, що усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Щодо посилання позивача на те, що він неодноразово звертався до Департаменту з проханням укласти охоронний договір на частину належної йому пам`ятки суд вказує, що у своїх листах позивач просив, укласти з ним охоронний договір на нежилі приміщення з № 1 по № 19 (групи приміщень № 36) на першому поверсі будинку № 3/25 на вул. Петлюри Симона, що належать йому на праві власності, при цьому, додаючи до листів: витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нежилі приміщення; витяг з ЄДРПОУ; технічний паспорт на нежилі приміщення; фото приміщень; паспорт опоряджання фасадів ( в частинні розміщення рекламних засобів).

Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 затверджено Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі - Порядок), п. 1 якого визначає, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.

У п. 2 цього Порядку чітко вказано, що власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Пункт 5 цього Порядку встановлює, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

За приписами п. 6 Порядку визначено перелік документів, що додаються власником пам`ятки для укладення охоронного договору, зокрема:

1) акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни;

2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання;

3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100);

4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності);

5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000);

6) паспорт пам`ятки.

Судом встановлено та позивачем не заперечено, що додатки до охоронного договору, які є обов`язковими, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768 «Про затвердження Порядку укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини» жодного разу позивачем не надавались, у зв`язку з чим відповідач не мав можливості визначити режим використання вказаної пам`ятки та перелік заходів по її збереженню, тому твердження позивача, що ним були подані всі необхідні для укладення охоронного договору документи, є помилковими.

Судом при ухваленні рішення враховано також, що всупереч чинному законодавству у сфері охорони культурної спадщини, позивач досі не уклав охоронний договір на частину пам`ятки із Департаментом.

Щодо проведення робіт на пам`ятці то суд вказує, що позивач не заперечує факт того, що ним проведені роботи щодо монтажу вентиляційної труби на пам`ятці за адресою: вул. Петлюри Симона, буд. 3/25, при цьому, стверджує, що роботи проводяться ним відповідно до вимог законодавства з отриманням всіх необхідних для цього погоджень та документів, а саме:

- погодженого Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Паспорта опорядження фасадів (в частині розміщення рекламних засобів);

- контрольної картки виданої Департаментом місткого благоустрою виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Суд вважає такі посилання безпідставні, оскільки припис складений Департаментом за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зокрема Закону № 1805-III, який регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь та є спеціальним законом у сфері охорони культурної спадщини і повинен застосовуватись до даних правовідносин.

Вказаним Законом визначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Слід звернути увагу суду, що Паспорт опорядження фасадів (в частині розміщення рекламних засобів), на який посилається представник позивача, розроблявся на виконання Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві та погоджувався виключно для можливості розміщення рекламних засобів на будинках та спорудах. Паспорт опорядження фасадів (в частині розміщення рекламних засобів), ніяким чином не регламентує розміщення інженерного обладнання, в тому числі системи вентиляції.

До того ж судом з`ясовано, що вказаний Паспорт опорядження фасадів, був анульований листом Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11.10.2021 № 055-24916.

Щодо контрольної картки на порушення благоустрою суд вказує, що згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.

Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування.

Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 затверджені Правила благоустрою міста Києва, які визначають правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою міста і спрямовані на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Відповідно до абз. 17 розділу І Правил благоустрою міста Києва контрольна картка на тимчасове порушення благоустрою - документ встановленої форми згідно з додатком до Правил благоустрою міста Києва, на підставі якого здійснюються фіксація та контроль за порушенням існуючого благоустрою та його відновленням при виконанні земельних і будівельних робіт та капітальних ремонтів на території міста Києва.

Відтак, всі перелічені позивачем документи не мають жодного відношення до охорони культурної спадщини, оскільки вони стосуються лише господарської діяльності позивача та не дають йому право на проведення робіт на пам`ятці.

Верховний Суд у постанові від 31.01.2023 у справі №640/8728/21 дійшов висновку, що відповідно до імперативних вимог п. 17 ч. 2 ст. 5 Закону №1805-III будівельні та будь-які інші роботи в межах історичного ареалу населеного пункту не можуть здійснюватися без отримання дозволу від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини.

Недотримання таких вимог є порушенням законодавства у сфері охорони культурної спадщини, що в силу приписів ст. 30 Закону №1805-III є підставою для заборони будівельних робіт та винесення відповідачем відповідного припису.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що припис Департаменту від 15.09.2021 № 442/п є правомірним та скасуванню не підлягає, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Разом із цим, щодо позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування постанови № 31-21 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України в сфері охорони культурної спадщини» від 13.10.2021 суд виходить з такого.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону № 1805-III (у редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови) до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить, зокрема, застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону.

Згідно з положеннями ст. 44 Закону № 1805-III відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт, такі фінансові санкції, зокрема, за ухилення власника пам`ятки або уповноваженого ним органу від підписання охоронного договору або за порушення ним режиму використання пам`ятки у розмірі від ста до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за невиконання припису органів охорони культурної спадщини у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини встановлено ст. 45 Закону № 1805-III.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 45 Закону № 1805-III фінансові санкції, передбачені ст. 44 цього Закону, накладаються керівником, заступниками керівника центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, головою чи заступником голови обласної, районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, головою чи заступником голови відповідної місцевої ради після розгляду матеріалів, які засвідчують факт правопорушення.

Про вчинення правопорушення, зазначеного у статті 44 цього Закону, особою, уповноваженою органом охорони культурної спадщини, складається акт. Керівник юридичної особи, стосовно якої складено акт, протягом трьох днів з моменту отримання акта може подати письмові пояснення до нього. Акт разом з іншими документами, що стосуються справи, у десятиденний термін з моменту складення акта надсилається посадовій особі, яка має право накладати фінансові санкції.

Рішення про накладення фінансових санкцій приймається протягом 10 днів після отримання документів, зазначених у частині другій цієї статті. Рішення про накладення фінансових санкцій оформлюється постановою, що надсилається юридичній особі, на яку накладено фінансові санкції.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що фінансові санкції за порушення законодавства про охорону культурної спадщини у м. Києві на юридичних осіб уповноважені накладати саме голова чи заступник голови виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спірна постанова № 31-21 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України в сфері охорони культурної спадщини» від 13.10.2021 підписана директором Департаменту охорони культурної спадщини.

Разом із цим, суд вважає, що директор Департаменту охорони культурної спадщини не мав повноважень щодо накладення фінансових санкцій на позивача за порушення, визначені ст. 44 Закону України «Про охорону культурної спадщини», з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови) система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно з ч. 1 та 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виконавчий комітет ради:

1) попередньо розглядає та схвалює проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, прогноз місцевого бюджету, проект місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради;

2) координує діяльність відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, підприємств, установ та організацій, що належать до комунальної власності відповідної територіальної громади, заслуховує звіти про роботу їх керівників;

3) має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Особливості здійснення та організації місцевого самоврядування у м. Києві визначені Законом України «Про столицю України місто-герой Київ» (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови), відповідно до ч. 1 ст. 10 якого Київська міська та районні в місті ради (у разі їх утворення) мають власні виконавчі органи, які утворюються відповідно Київською міською радою, районними в місті радами (у разі їх утворення), підзвітні та підконтрольні відповідним радам.

У п. 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.10.2005 № 9-рп/2005 зазначено, що особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування в місті Києві визначені в Законі України «Про столицю України - місто-герой Київ» і полягають в тому, що місцеве самоврядування в місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради, які утворюють відповідно власні виконавчі органи (ч. 1 ст. 8, стаття 10).

Крім того, як зазначено в абз. 2 п. 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25.12.2003 № 21-рп/2003 однією з особливостей здійснення виконавчої влади і місцевого самоврядування в місті Києві є зосередження у Київській міській державній адміністрації функцій у сферах виконавчої влади і місцевого самоврядування. Безпосередньо функції у сфері виконавчої влади реалізуються спеціально уповноваженими посадовими особами Київської міської державної адміністрації. Функції місцевого самоврядування здійснюють посадові особи, зокрема заступники Київського міського голови з питань здійснення самоврядних повноважень тощо (статті 14, 16 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ».

Відповідно до п. 1 Положення № 381 Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади Міністерству культури України.

Згідно з п. 2 Положення № 381 Департамент охорони культурної спадщини утворено відповідно до рішення Київської міської ради від 01.06.2017 № 421/2643 «Про деякі питання діяльності виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)» шляхом виділу управління збереження історичного середовища та охорони об`єктів культурної спадщини з Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА).

За приписами п. 8 Положення № 381 Департамент очолює директор, якого призначає на посаду та звільняє з посади Київський міський голова згідно із законодавством про державну службу та погодженням із Міністерством культури України.

З вищенаведених правових норм вбачається, що Департамент охорони культурної спадщини є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради, що підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади Міністерству культури України; очолює Департамент директор, якого призначає та звільняє з посади Київський міський голова за погодженням із Міністерством культури України.

Відповідно до ч. 2 ст. 118 Конституції України особливості здійснення виконавчої влади у містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України/

Зокрема, правовий статус голови та заступника голови виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) визначається законами України «Про місцеві державні адміністрації» та «Про столицю України місто-герой Київ».

У силу ст. 13 Закону України «Про столицю України місто-герой Київ» Київський міський голова обирається шляхом прямих виборів відповідно до Закону України «Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів».

Повноваження Київського міського голови визначаються Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та цим Законом.

Згідно зі ст. 16 цього ж Закону перший заступник та заступники голови Київської міської державної адміністрації, повноваження яких стосуються сфери виконавчої влади, призначаються на посади та звільняються з посад Київським міським головою за погодженням відповідно з Президентом України та Кабінетом Міністрів України. Призначення та звільнення з посад заступників голови Київської міської державної адміністрації з питань здійснення самоврядних повноважень Київський міський голова погоджує з Київською міською радою.

Статтею 40 Закону України «Про місцеві державі адміністрації» (тут і далі у редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови) перші заступники та заступники голови, інші посадові особи місцевих державних адміністрацій здійснюють функції і повноваження відповідно до розподілу обов`язків, визначених головами місцевих державних адміністрацій, і несуть відповідальність за стан справ у дорученій сфері перед головою місцевої державної адміністрації, органами виконавчої влади вищого рівня.

Крім того, згідно з п. 1 Порядку підготовки пропозицій та попереднього розгляду кандидатур для призначення на посади та звільнення з посад керівників місцевих державних адміністрацій, затвердженого Указом Президента України від 04.08.2006 № 675/2006 (у редакції, чинній на момент прийняття спірної постанови), пропозиції щодо кандидатур для призначення на посади голів районних державних адміністрацій подаються у тижневий строк після відкриття відповідної вакансії Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій для попереднього розгляду до Адміністрації Президента України.

Отже, законодавством встановлено спеціальний порядок обрання та призначення голови та заступників голови виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), зокрема, у частині вимог щодо погодження кандидатів заступників голови з Президентом України та Кабінетом Міністрів України, а також кваліфікаційних вимог до відповідних кандидатів.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що положення ст. 45 Закону № 1805-III не підлягають розширеному тлумаченню і містять вичерпний перелік суб`єктів до компетенції яких віднесено накладення штрафних санкцій, передбачених ст. 44 Закону № 1805-III», до яких, зокрема, належать голова та заступники голови Київської міської державної адміністрації.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на п. 5.28 Положення № 381, відповідно до якого Департамент охорони культурної спадщини уповноважений здійснювати підготовку постанов про застосування фінансових санкції за порушення законодавства у сфері охорони культурної спадщини, колегія суддів зазначає, оскільки Положення № 381 є підзаконним нормативно-правовим актом, який не може суперечити нормативно-правовим актам вищої юридичної сили у цьому випадку ч. 1 ст. 45 Закону №1805-III Зокрема, відповідно до частин першої-третьої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Висновок про те, що у разі невідповідності підзаконного нормативно-правового акта, зокрема, положенням закону, адміністративні суди мають застосовувати до спірних правовідносин норму права, яка має вищу юридичну силу, міститься у постановах Верховного Суду від 13.08.2020 у справі № 824/755/16-а, від 22.09.2020 у справі №1540/4041/18, від 24.09.2020 у справі № 2040/7232/18 та № 522/9938/18, від 05.10.2020 у справі № 826/3917/15 та від 28.04.2021 у справі № 640/3098/20.

Щодо посилання відповідача на п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону № 1805-III, який надає йому право на застосування фінансових санкцій, суд зазначає, що за загальним правилом, норми права мають забезпечувати однозначні орієнтири правомірності поведінки як суб`єктів приватного, так і публічного права, а також не повинні суперечити одна одній та мають взаємно узгоджуватись.

При цьому, завжди існує імовірність протиріч між нормами права, що є негативним явищем. Юридичною практикою вироблено декілька підходів до розв`язання протиріччя у застосуванні конкуруючих між собою норм (норми є конкуруючими у випадку ситуації, за якої вони за своїм безпосереднім змістом регулюють одну й ті ж правовідносини).

Змістовні колізії - це колізії, що виникають внаслідок часткового збігу обсягів регулювання правовідносин різними нормами права, обумовлені специфікою суспільних відносин та пов`язані з поділом норм права на загальні, спеціальні та виняткові.

Ця специфіка полягає у тому, що обидва юридичних склади відповідають фактичній ситуації, однак зрозуміло, що необхідно застосовувати більш спеціальний припис: lex specialis derogat legi generali. Загальніша норма не застосовується до тих ситуацій, в яких є ознаки, що відповідають більш спеціальній нормі.

При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі №807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії», заява № 7888/03, п. 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії», заява № 10519/03).

Оскільки п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону № 1805-III визначає загальні повноваження органів охорони культурної спадщини, а ст. 45 Закону встановлює порядок застосування фінансових санкцій за порушення законодавства про охорону культурної спадщини та визначає вичерпний перелік суб`єктів, які можуть застосовувати фінансові санкції, тобто містить спеціальні норми, до спірних правовідносин слід застосовувати саме положення статті 45 цього Закону.

Крім того, суд враховує, що юридична відповідальність є однією з форм захисту суспільства та держави від посягань на відповідні цінності, головними з яких відповідно до статті 3 Конституції України є людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека. При цьому, юридична відповідальність ґрунтується, у першу чергу, на державному примусі як специфічному впливі на поведінку особи, заснованому на організованій силі та спрямованому на безумовне виконання санкціонованих державою правил поведінки (норм права). Такий примус передбачає його регламентованість виключно законом, наявність чітко встановлених меж застосування та здійснення лише компетентним суб`єктом владних повноважень.

Мета застосування державою юридичної відповідальності до правопорушника обумовлені цілями, заради яких вона запроваджується. До таких основних цілей слід віднести наступну:

охоронна - зупинити триваюче правопорушення (протиправний стан);

правозабезпечувальна - досягнути результату у формі приведення поведінки (діяльності) відповідного суб`єкта до стану правомірної;

правовідновлювальна (компенсаційна) - відновити порушене право потерпілого та компенсувати йому матеріальний і моральний збиток, заподіяний правопорушенням;

попереджувальна (превентивна) - попередити вчинення нових правопорушень з боку як самого правопорушника (приватна превенція), так і інших суб`єктів (загальна превенція);

процедурно-процесуальна - офіційно визнати правопорушника винним у здійсненні протиправного діяння;

виховна - перевиховати правопорушника шляхом забезпечення у нього сталого спрямування на неухильне дотримання норм права;

каральна (штрафна) - покарати правопорушника у формі понесенні ним додаткових втрат, зокрема, майнового характеру.

Якщо в результаті притягнення позивача до відповідальності повною мірою було досягнута охоронна, правозабезпечувальна, правовідновлювальна (компенсаційна), попереджувальна (превентивна) процедурно-процесуальна тощо складова мети юридичної відповідальності з боку держави, слід зважено підходити до наявності правових підстав для застосування до правопорушника штрафних (фінансових) санкцій як каральної (штрафної) складової мети юридичної відповідальності.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 803/1122/17, від 18.10.2018 у справі № 808/2685/17, від 05.03.2019 у справі № 814/1049/18, від 20.03.2019 у справі № 820/4984/17, від 14.11.2019 у справі №826/2966/16, від 15.11.2019 у справі № 826/198/16 та від 13.08.2020 у справі № 824/755/16-а.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що прийняття постанови про накладення фінансової санкції на ТОВ «РОНС.ЮА» за порушення вимог Закону № 1805-III належить виключно до повноважень голови та заступника голови Київської міської державної адміністрації, а не директора Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який очолює структурний підрозділ Київської міської державної адміністрації.

Аналогічного висновку при вирішення подібних правовідносин дійшов Верховний Суд у постанові від 20.05.2022 у справі № 640/16786/19, який враховується судом в сулу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч. 1 ст. 143 КАС України).

Згідно із ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ТОВ «РОНС.ЮА» документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2270,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту, яким прийнято протиправну постанову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РОНС.ЮА» (01032, м. Київ, вул. Петлюри Симона, буд. 3/25, ) до Департаменту охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (04070, м. Київ, вул. Спаська, буд. 12, ) про визнання протиправними та скасування припису та постанови задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати постанову № 31-21 «Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України в сфері охорони культурної спадщини» від 13.10.2021.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту охорони культурної спадщини Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РОНС.ЮА» сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн (дві тисячі двісті сімдесят гривень).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 01.09.2025.

Суддя І.В. Батрак