Справа № 200/4557/25
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2025-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2025 року Справа№200/4557/25

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Шинкарьова І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач), в якій просить:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії № 87 від 01.04.2025;

зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу відповідно до п.«б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 24.03.2025, зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, 3 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона звернулася через веб-портал до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком №2. Вказана заява за принципом екстериторіальності передана та розглянута відповідачем, яким прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Підставою для відмови вказано недосягнення необхідного віку та стажу роботи на пільгових умовах. Представник позивача вважає протиправними рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу. Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 (далі - Рішення № 1-р/2020) визначено, що застосуванню підлягає ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах. Відповідно до п.б ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» позивач має право на пенсію за віком на пільгових умовах після досягнення 52 років, за умови зменшення пенсійного віку на 1 рік за кожні 2 роки роботи на з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці. Зважаючи на те, що на час подання заяви про призначення пенсії позивач досягла необхідного віку 52 років, позивач має право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 згідно з п.б ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Ухвалою від 27.06.2025 суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

14.07.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач заперечив проти задоволення позову. Представник відповідача вказав, що відповідно до ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію на пільгових умовах мають працівники, зайнятих повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 і за результатами атестації робочих місць, зокрема, жінки після досягнення віку 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку жінкам на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.

Згідно наданих до заяви документів про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою КМУ від 12.08.1993 № 637 (довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка, диплом, військова служба), страховий стаж складає 18 років 3 місяці 15 днів; за Списком № 2 - 6 років 0 місяців 17 днів.

При вивченні права Позивача на призначення пенсії, відповідачем згідно наданих документів до страхового стажу не зараховано:

- періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом;

- періоди роботи згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі.

До пільгового стажу Позивача зараховано періоди згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 24.03.2025. Інших документів про пільговий стаж не долучено.

Зарахування згаданих періодів роботи до страхового стажу для обчислення розміру пенсії відповідно до Закону № 1058-IV можливе за умови підтвердження факту роботи у встановленому законом порядку. Таким чином, відповідач вважає, що 01.04.2025 прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову Позивачу в призначенні пенсії за віком згідно п.2. ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю необхідних страхового та пільгового стажу та ненастанням 55 років, а тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 24.03.2025 (зареєстроване за №2652) звернулася з заявою про призначення пенсії відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

01.04.025 відповідачем було прийнято рішення № 87 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Рішення відповідача від 01.04.025 № 87 про відмову в призначенні пенсії мотивоване тим, що вік позивача становить 52 роки, при необхідних 55 років, страховий стаж 18 років 3 місяці 15 днів при необхідних 25 років, пільговий стаж роботи за Списком № 2 становить 6 років 17 днів., при необхідних 10 років. Відсутнє право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 та 2 ч.2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також вказано, що періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом; згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі. До пільгового стажу зараховано періоди згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-5 від 24.03.2025. Інших документів про пільговий стаж не долучено.

Вважаючи протиправним рішення ГУ ПФ України у Волинській області № 87 від 01.04.025 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах по Списку № 2, представник позивача звернулася з цим позовом до суду, в якому просить суд скасувати таке рішення та зобов`язати ГУ ПФ України у Волинській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах по Списку № 2 відповідно до пункту "б" ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з дня звернення за призначенням пенсії.

При прийнятті рішення суд керується такими мотивами та нормами права.

Щодо зарахування до страхового стажу періоди роботи позивача з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, з 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015.

Як вбачається з трудових книжки серії НОМЕР_2 серії НОМЕР_1 позивач працювала:

з 05.02.1991 по 20.05.1994 працювала в колгоспі, що підтверджується трудовою книжкою позивачки № НОМЕР_4 (запис 1-2)

з 26.05.1994 по 20.11.2000 за посадами санітарка прибиральниця, санітарка, молодша медсестра, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 1-4)

з 11.03.2001 по 18.03.2002, за посадою різноробочою, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 запис (5-6)

з 01.05.2002 по 25.01.2003, допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 7-8)

з 27.10.2003 по 18.03.2004 за посадою доярка, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 запис (11-12)

з 14.04.2004 по 01.09.2015 працювала за посадою молодша медсестра прибиральниця, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 13-17)

з 06.09.2016 по 27.12.2016 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 18-19)

з 11.01.2017 по 10.05.2017 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 20-21)

з 01.06.2018 по 06.06.2018 робота у комунальному підприємстві «Питание» (підтверджується довідкою ОК-5)

з 08.12.2020 по 18.03.2021 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 22-23)

з 02.04.2021 по 30.06.2021 допомога по безробіттю, що підтверджується трудовою книжкою позивачки серії НОМЕР_1 (запис 24-25)

При цьому відповідачем до страхового стажу не зараховано наступні періоди (розрахунок форми РС-право) :

з 05.02.1991 по 15.05.1991 коли позивач працювала в колгоспі;

з 26.05.1994 по 31.12.1998 працювала за посадою санітарка прибиральниця;

з 01.05.2002 по 25.01.2003 допомога по безробіттю;

з 01.09.2014 по 01.09.2015 працювала за посадою молодша медсестра прибиральниця.

Відповідач вказує, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи та отримання допомоги по безробіттю згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 25.05.1994, оскільки дата народження особи на титульній сторінці документа дописана іншим чорнилом; згідно з трудовою книжкою колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, оскільки відсутня інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі.

Суд вказує, що допис чорнилом іншого кольору на титульній сторінці дати народження заявниці не може бути підставою для відмови у зарахуванні періодів роботи позивача до страхового стажу для призначення пенсії.

Суд зазначає, що відповідно до п.18 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 06.09.1973 № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне і правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціальна уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації, і за порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність, а тому власне недотримання правил ведення трудової книжки (неправильне заповнення) може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для позивача, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Відповідач не врахував, що не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, і право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки (вина позивача відсутня).

Щодо відсутності інформація про встановлені/вироблені вихододні у колгоспі трудовій книжці колгоспника НОМЕР_2 від 05.02.1991, суд вказує, що дана інформація відображена у даній трудовій книжці за сторінці 18-19.

Отже, суд дійшов до висновку, що незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи, що зазначені в трудовій книжці, носить формальний характер і не відповідає вимогам пенсійного законодавства, що свідчить про те, що відповідачем не було забезпечено розгляду наданої позивачем заяви про призначення пенсії за віком шляхом всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів.

Щодо призначення пенсії.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV).

Умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників визначені ст.114 Закону № 1058-IV.

Так, згідно з ч.1 ст.114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до ст.27 та з урахуванням норм ст.28 цього Закону.

У п.2 ч.2 ст.114 Закону № 1058-IV визначено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи, жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Відповідно до п."б" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, згідно п. "б" ч.1 ст.13 наведеного Закону пенсія на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи призначається працівникам за наявності трьох обов`язкових умов у сукупності:

- зайняття повний робочий день на відповідних роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;

- атестація робочих місць;

- досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Водночас ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), рішенням Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020. Порядок застосування ст.13 визначає п.3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Так, відповідно до п.1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст.13, ч.2 ст.14, п. «б»-«г» ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 № 213-VIII.

Згідно з п.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 ст.13, ч.2 ст.14, п. «б»-«г» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають ст.13, ч.2 ст.14, п. «б»-«г» ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого ст.12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці - жінкам;

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого ст.12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи жінкам.

При цьому, Конституційний Суд в п.4.1 Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 зазначив, що ст.13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, у ст.13 Закону № 1788 до внесення змін Законом № 213 було встановлено такий пенсійний вік: у п. «а» для чоловіків - 50 років, для жінок - 45 років; у п. б-з для чоловіків - 55 років, для жінок - 50 років.

У Законі № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, збережено вказану пропорцію щодо зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку без урахування різниці між пенсійним віком для чоловіків і жінок. У ч.1 ст.13 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, встановлено однаковий пенсійний вік для чоловіків та жінок, а саме: у п. «а» - 50 років (на 10 років менше, ніж загальний пенсійний вік), у п.«б»-«з» - 55 років (на 5 років менше, ніж загальний пенсійний вік).

Таким чином, ст.13 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених у цих нормах.

Відповідно до п.4.4 Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020 перевіряючи ст.13, ч.2 ст.14, п. «б»-«г» ст. 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.

Вказаними положеннями Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років.

Згідно зі ст.13, ч.2 ст.14, п. б-г ст.54 Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213 у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону № 213 змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначає, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, ст.13, ч.2 ст.14, п. «б»-«г» ст.54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать ч.1 ст.8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що у справах Щокін проти України (заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14.10.2010) та Серков проти України (заява № 39766/05, рішення від 07.07.2011) Європейський суд з прав людини дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування; по-третє, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу якості закону. В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

За вказаних обставин, така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах: необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному п.3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 1-р/2020 від 23.01.2020, та виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого ст. 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права, усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Таким чином, як п.2 ч.2 ст.114 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», так і п."б" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено різні вимоги щодо:

- віку жінок для призначення пенсії на пільгових умовах за списком № 2: згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 55 років, а згідно з пунктом "б" ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не менше 50 років;

- страхового стажу: згідно з п.2 ч.2 ст. 114 Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» необхідно не менше 25 років, а згідно з п. "б" ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не менше 20 років.

При цьому, вимоги щодо стажу роботи на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, залишились однаковими як в Законі України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, так і в Законі України "Про пенсійне забезпечення", а саме: 10 років.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі, при застосуванні вказаного вище підходу до обставин цієї справи, застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки норми першого закону встановлюють більш сприятливі умови для позивача щодо її права на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2.

За вказаних обставин, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до копії паспорта громадянина України позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому на час звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 24.03.2025 позивач досягла віку 52 років 11 місяців.

Щодо дотримання умов закону для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 2 в частині наявності в позивача загального та спеціального страхового стажу, то судом встановлено таке.

Згідно змісту рішення ГУ ПФУ у Волинській області № 87 від 01.04.2025, відмовляючи в задоволенні заяви відповідач виходив з відсутності в позивача необхідного загального страхового стажу 25 років та пільгового стажу роботи за Списком № 2 - 10 років.

Водночас, як встановлено судом вище, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно яких на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: жінки - при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Щодо вимог позивача про зобов`язання призначити пенсію позивачу, суд вказує наступне.

У рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Статтею 58 Закону №1058-ІV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Згідно з абз.2 ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст.2 КАС України.

Підсумовуючи, суд вважає, що з метою ефективного захисту права позивача на призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах, та забезпечення реальної гарантії щодо дії верховенства права в спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що позов до ГУ ПФ України у Волинській області належить задовольнити частково: визнати протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України у Волинській області №87 від 01.04.025 про відмову в призначення позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, з 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015.

Відповідно до приписів розділу IV Порядку № 22-1, заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію (п.4.1). Після реєстрації заяви та сканування документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу (п.4.2). Рішення за результатами заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи (п. 4.3).

Подана заява відповідно до екстериторіальності розподілу єдиної черги завдань розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області, яке й прийняло спірне рішення про відмову в призначенні пенсії.

Із вказаного можна виснувати, що після реєстрації заяви від 24.03.2025, органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність в позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, в розумінні Порядок № 22-1, є Головне управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області.

Отже, саме Головне управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області є повноважним територіальним органом Пенсійного фонду України, визначеним за принципом екстериторіальності, який повинен вчинити дії зобов`язального характеру за наслідками скасування прийнятого ним протиправного рішення.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права в аналогічних спірних правовідносинах, висловленій у постановах від 08.02.2024 у справі № 500/1216/23, від 07.05.2024 у справі № 460/38580/22, від 24.05.2024 у справі № 460/17257/23.

Щодо розподілу судових витрат у справі:

З огляду на задоволення позову, позивачу належить відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області 968,96 грн. судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду.

Керуючись ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43027, м.Луцьк, Київський майдан, буд. 6, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області № 87 від 01.04.025 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 05.02.1991 по 15.05.1991, з 26.05.1994 по 31.12.1998, з 01.05.2002 по 25.01.2003 та з 01.09.2014 по 01.09.2015.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву позивача від 24.03.2025 про призначення ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 01.09.2025.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.В. Шинкарьова