Справа № 140/10478/24
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/10478/24 пров. № А/857/5167/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Гудима Л.Я., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євроімпорт Груп» до Волинської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,

суддя у І інстанції Сорока Ю.Ю.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 31 грудня 2024 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні Товариство з обмеженою відповідальністю «Євроімпорт Груп» (далі ТОВ «Євроімпорт Груп») звернулося до адміністративного суду із позовом, у якому просила визнати протиправним та скасування рішення про коригування митної вартості товарів (далі Рішення) №UA205140/2024/000288/2 від 10.09.2024 Волинської митниці (далі Митниця).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 31.12.2024 у справі №140/10478/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, вказаний позов було задоволено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач безпідставно відмовив позивачу у визнанні заявленої митної вартості, оскільки той надав передбачені чинним законодавством документи, які підтверджують заявлену митну вартість імпортованого товару. Тому оскаржуване Рішення є необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам митного законодавства.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Митницею, яка просила таке скасувати та відмовити у задоволенні позову ТОВ «Євроімпорт Груп».

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що декларантом ТОВ «Євроімпорт Груп» було подано митному органу митну декларацію (далі МД) №24UA49U1 від 10.09.2024 на товар: «Заморожена печінка свійських свиней, без будь-якої теплової кулінарної обробки, без вмісту харчових добавок, спецій, солі, приправ та інших домішок, не консервоване, в поліблоках вага нетто 21117 кг. Дата виробництва 08/2024. Термін придатності 08/2025. Піддана заморозці (мінус 18 градусів С). Виробник Tonnies Lebensmittel GmbH&Co. KG DE. Торговельна марка нема даних».

На підтвердження заявленої митної вартості та обраного методу її визначення до вказаної МД було додано ряд документів, при опрацюванні яких було встановлено певні розбіжності, які спричинили сумніви Митниці щодо достовірності заявленої митної вартості товару, а саме:

відповідно рахунка-фактури від 06.09.2024 №363479 вартість товару становить 4223,4 євро, зазначені умов оплати - 100% передоплата, що суперечить сумі, зазначеній у банківському платіжному документі від 04.09.2024 №223 - 4200 євро;

відповідно гр.23 автотранспортної накладної від 06.09.2024 №363479 перевізником є SILVERTRANS LTD, що суперечить перевізнику, зазначеному в рахунку на оплату від 10.09.2024 №997 - ТОВ "ВІТАМ Україна";

згідно з пакувальним листом від 06.09.2024 №363479 вага товару брутто становить 21645 кг, що суперечить вазі брутто, зазначеній в заявці на перевезення від 05.09.2024 №EMG2 - 21500 кг;

згідно з довідкою про транспортні послуги від 15.08.2024 №EMG150824 витрати на транспортування за маршрутом Rheda-Wiedenbruck_(Germany) - кордон України становить 55000 грн. Відстань цього маршруту орієнтовно складає 1329 км; транспортні витрати становлять 41,38 грн/км (55000/1329). Згідно із зазначеним документом вартість транспортування за маршрутом п/п Ягодин - Київ становить 30000 грн, відстань цього маршруту складає орієнтовно 509 км, транспортні витрати 58,94 грн/км.

У зв`язку із наявністю розбіжностей у поданих до митного оформлення документах декларанту запропоновано надати в 10-денний термін додаткові документи, від надання яких той відмовився у заяві від 10.07.2024.

Неподання позивачем витребуваних документів зумовило неможливість застосування митним органом основного методу визначення митної вартості та виникнення у відповідача права на коригування митної вартості шляхом застосування другорядних методів визначення митної вартості.

У зв`язку із неможливістю застосування методів визначення митної вартості 2а та 2б з причини відсутності у митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методів 2в та 2г з причини відсутності вартісної основи для розрахунку митної вартості для митного органу та декларанта, митну вартість товару було визначено за резервним методом згідно із статтею 64 Митного кодексу України (далі МК). За основу для коригування митної вартості оцінюваного товару взято митну вартість подібного товару, митне оформлення якого завершено, «печінка» ідентичної торгівельної марки виробника Tonnies Lebensmittel GmbH&Co. KG DE. Рівень митної вартості становить 0,65 USD/кг за МД №UA205140/2024/050352 від 12.08.2024.

Відтак, апелянт наполягає на помилковості висновків суду першої інстанції та правомірності оспорюваного позивачем Рішення митного органу.

Крім того, апелянт не погоджується з розміром судових витрат на правову допомогу, яку суд першої інстанції стягнув за його бюджетних асигнувань на користь позивача, через їх неспівмірність зі складністю справи.

У додаткових поясненнях ТОВ «Євроімпорт Груп» підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 16.02.2024 між «Tonnies Lebesmittel Gmbh&Co KG» (Продавець) та ТзОВ «Євроімпорт Груп» (Покупець) укладено контракт №051187 (далі Контракт), відповідно до пункту 1.1. якого Продавець продає, а Покупець купує м`ясні продукти та продукти птиці в асортименті (Товар), що обумовлено кількістю, цінами та умовами поставки вказаними окремо в інвойсах та можливих додатках до договору, які є невід`ємною частиною цього договору та завіряються печатками та підписами сторін.

За наслідками виконання вказаного Контракту ТОВ «Євроімпорт Груп» подало Митниці МД №24UA49U1 від 10.09.2024 задля митного оформлення партії Товару, що надійшла згідно з інвойсом №363479 від 06.09.2024, а саме 21645,00 кг нетто свинячої печінки замороженої (код УКТЗЕД ).

Для підтвердження задекларованої митної вартості імпортованого товару та обраного методу її визначення декларантом до МД було додано такі документи: сертифікат якості №б/н від 06.09.2024; рахунок-фактуру (комерційний інвойс) №363479 від 06.09.2024; рахунок-проформу №051187 від 07.08.2024; міжнародну автотранспортну накладну (CMR) №363479 від 06.09.2024; міжнародний ветеринарний сертифікат №060924/363479 від 06.09.2024; платіжне доручення, що стосується товару №223 від 04.09.2024; рахунок на оплату послуг перевезення №997 від 10.09.2024; довідку про транспортні витрати №EMG2 від 10.09.2024; заявку №EMG2 від 05.09.2024 на надання транспортно-експедиційних послуг до договору №EMG15082024 від 15.08.2024, прайс-лист №б/н від 09.08.2024; висновок ДЗІ №2-1/1192 від 09.09.2024; Контракт із додатком №1 від 23.08.2024 до нього; договір транспортного експедирування №EMG від 15.08.2024; експортну декларацію №24DE70B3 від 06.08.2024; декларацію країни відправлення №363479 від 06.09.2024; пакувальний лист від 06.09.2024; оборотно-сальдову відомість за рахунком 3712 за 01.01.2024-10.09.2024; картку рахунку 3712 за період 01.01.2024-10.09.2024; накладну на відвантаження товару 151574; підтвердження готовності товару до відправки (роздруківка email).

При опрацюванні поданих декларантом документів митний орган дійшов висновку про виявлення таких розбіжностей:

відповідно рахунка-фактури від 06.09.2024 №363479 вартість товару становить 4223,4 євро, зазначені умов оплати - 100% передоплата, що суперечить сумі, зазначеній у банківському платіжному документі від 04.09.2024 №223 - 4200 євро;

відповідно гр.23 автотранспортної накладної від 06.09.2024 №363479 перевізником є SILVERTRANS LTD, що суперечить перевізнику, зазначеному в рахунку на оплату від 10.09.2024 №997 - ТОВ ВІТАМ Україна;

згідно з пакувальним листом від 06.09.2024 №363479 вага товару брутто становить 21645кг, що суперечить вазі брутто, зазначеній в заявці на перевезення від 05.09.2024 №EMG2 - 21500 кг;

згідно з довідкою про транспортні послуги від 15.08.2024 №EMG150824 витрати на транспортування за маршрутом Rheda-Wiedenbruck_(Germany) - кордон України становить 55000 грн. Відстань маршруту орієнтовно становить 1329 км; транспортні витрати 41,38 грн/км. При цьому вартість транспортування за маршрутом п/п Ягодин - Київ становить 30000 грн, відстань 509 км, що у перерахунку складає 58,94 грн/км.

Зважаючи на вказане митний орган скерував декларанту електронне повідомлення з вимогою про надання у 10-ти денний термін додаткових документів для підтвердження заявленої ним митної вартості, а саме: виписки з бухгалтерської документації; банківського платіжного документу, що підтверджує вартість товару; транспортних документів; страхових документів, а також документів, що містять відомості про вартість страхування; висновків про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлених спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформацію біржових організацій про вартість товару або сировини.

ТОВ «Євроімпорт Груп» на запит митного органу листом від 11.09.2024 вих. №1109/1 надало додаткові документи та пояснення, а саме: заявку на поставку товару від 07.08.2024 в довільній формі (роздруківка з ел. пошти); інформаційний лист ТОВ «Вітам Україна» від 11.09.2024 вих. №140330/1; договір № ВН-220 від 09.11.2018.

Разом із тим, 11.09.2024 Митниця сформувала картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску товарів №UA205140/2024/002391 та прийняла оспорюване Рішення №UA205140/2024/000288/2 від 10.09.2024, у якому вказала, що митну вартість за МД №24UA49U1 від 10.09.2024 не може бути визнана у зв`язку із тим, що документи, які подані для підтвердження митної вартості, не містять усіх даних, необхідних для визначення митної вартості за методом, обраним декларантом. При цьому митну вартість імпортованого позивачем товару визначено за резервним методом згідно із статтею 64 МК на підставі цінової інформації, наявної у ЄАІС. Рівень митної вартості визначено на рівні 0,65 USD/кг (0,5933 євро/кг) за МД №UA2051402/2024/050352 від 12.08.2024.

ТОВ «Євроімпорт Груп» скористалося процедурою, що передбачена частиною 7 статті 55 МК та випустило товар у вільний обіг шляхом надання забезпечення сплати митних платежів з урахуванням митної вартості, що визначена згідно із Рішення на строк 90 днів з дня випуску товарів, у зв`язку з чим оформило МД №24UA39U9 від 11.09.2024.

Разом із тим, ТОВ «Євроімпорт Груп» не погодилося із проведеним митним органом корегуванням заявленої товариством митної вартості імпортованого товару та звернулося до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із положеннями пункту 24 частини 1 статті 4 МК митний контроль це сукупність заходів, що здійснюються митними органами в межах своїх повноважень з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Відповідно до приписів статей 49, 50 МК митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Згідно із частинами 4, 5 статті 58 МК митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Частиною 3 статті 318 МК встановлено, що митний контроль передбачає виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Як визначено у статті 50 МК, що відомості про митну вартість товарів використовуються для нарахування митних платежів; застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; ведення митної статистики; розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Згідно із частиною 1 статті 51, частиною 1 та 2 статті 52 МК митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу; заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою. Декларант який заявляє митну вартість товару зобов`язаний подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 53 МК у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, що встановлені частиною 2 зазначеної статті є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Відповідно до частини 3 статті 53 МК у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, які як: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Приписами частин 1 та 2 статті 54 МК передбачено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини 5 вказаної статті МК органу доходів і зборів, з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів, надано право письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості.

Згідно із частиною 4 статті 53 МК у разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; розрахунок ціни (калькуляцію).

Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості (частина 6 статті 54 МК).

У разі якщо під час проведення митного контролю митний орган не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично (частина 7 статті 54 МК).

Відповідно до частини 1 статті 55 МК рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Приписами статті 57 МК передбачено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); другорядні: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Окрім того, відповідно до частини 6 статті 53 МК декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про те, що сумніви Митниці у правильному визначенні декларантом митної вартості імпортованого ним товару були необґрунтовані, що призвело до ухвалення протиправного рішення.

Надаючи оцінку доводам Митниці про те, що подані декларантом до митного контролю та оформлення документи не містили усіх даних, необхідних для визначення митної вартості, а також містили розбіжності, що викликало необхідність у витребуванні у декларанта додаткових документі, апеляційний суд зазначає таке.

Щодо невідповідності у банківському платіжному документі та рахунку-фактурі, що не дозволяло митному органу переконатися у достовірності заявленої митної вартості товару, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до пункт 4.4 Контракту оплата Товару здійснюється в євро на умовах 100% передплати, якщо інше не погоджено сторонами в відповідному додатку до цього договору або інвойсі. Загальна вартість Товару, що має бути поставлений за цим договором, визначається як сума вартостей товару, який має бути поставлений згідно із усіма інвойсами (пункт 5.2).

Як встановлено митним органом, відповідно рахунка-фактури від 06.09.2024 №363479 вартість Товару становить 4223,4 євро, зазначені умов оплати - 100% передоплата, що суперечить сумі, зазначеній в банківському платіжному документі від 04.09.2024 №223, а саме 4200 євро.

Проте, як належно встановлено судом першої інстанції, на виконання пункту 2.2. Контракту ТОВ «Євроімпорт Груп» 07.08.2024 направило заявку, складену у довільній формі, на купівлю «печінки свинної» за ціною 0,20 євро/кг в обсязі 4 (чотири) машини та відправило її на електронну пошту менеджера Tonnies Lebesmittel Gmbh&Co KG Едуарда Бабича (т.1, а.с.132 зворот).

На виконання пункту 2.2.2 Контракту Продавець виставив проформу-інвойс від 07.08.2024 на поставку свинячої печінки замороженої вагою 84000,00 кг на загальну суму 16800,00 євро, у якому зазначив номери інвойсів на поставку замовленого Товару партіями № 363478, 363479, 363480, 363481 (на чотири авто); термін поставки - серпень 2024, умови поставки - FCA-Rheda-WD, умови оплати - 100 % передплата.

04.09.2024 ТОВ «Євроімпорт Груп» з урахуванням умов оплати, зазначених в проформі-інвойсі №0511287 від 07.08.2024, сплатило в якості передоплати за товар 4200 євро, що складає 1/4 частину (одне авто) від загальної вартості замовленого товару від 07.08.2024, що підтверджується платіжною інструкцією в іноземній валюті №223 від 04.09.2024, де у призначенні платежу зазначено «Передплата за купівлі товару по Контракту 051187 від 16.02.2024 (проформа 79) (ь.1, а.с.111 зворот).

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у спірному випадку різниця між сумою передоплати (4200 євро згідно з платіжною інструкцією №223 від 04.09.2024) та зазначеною в рахунку-фактурі (комерційному інвойсі) №363479 від 04.09.2024 сумою (4223,40 євро) виникла через те, що станом на момент здійснення передоплати за товар згідно із проформою-інвойсом від 07.08.2024 точна вага товару не була відома та стала відомою лише після навантаження товару в авто згідно з накладною (Deliverynote 151574) від 06.09.2024 та пакувальним листом від 06.09.2024, які подавались до митного оформлення.

Попри те, позивачем для усунення будь-яких сумнівів митного органу щодо подання до митного оформлення саме того платіжного документу, який стосується партії товару за інвойсом № 363479 від 06.09.2024 на суму 4223,40 євро, в складі документів на підтвердження заявленої митної вартості товару було надано відомості бухгалтерського обліку, відповідно до яких на момент поставки товару за зазначеним комерційним інвойсом існувала переплата.

Отже, на думку апеляційного суду, ТОВ «Євроімпорт Груп» під час здійснення митних процедур надало необхідні документи, за змістом яких було можливо встановити наявність попередньої оплати за товар у розмірі 100% та причин виникнення розбіжностей у рахунку-фактурі та відповідному банківському платіжному документі.

Оцінюючи доводи Митниці у частині наявності розбіжностей щодо перевізників у графі 23 автотранспортної накладної від 06.09.2024 та у рахунку на оплату від 10.09.2024, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п.2.4.6 договору №EMG150824 від 15.08.2024 транспортного експедирування між ТОВ «ВІТАМ України» (Експедитор) та ТОВ «Євроімпорт Груп» (Клієнт) Експедитор має право залучати третіх осіб до виконання договору без погодження Клієнта. Експедитор несе відповідальність за дії третіх осіб, як за власні.

09.11.2018 між ТОВ «ВІТАМ Україна» (Експедитор) та ТОВ «Сівертранс» (Виконавець) було укладено договір №ВН-220 перевезення вантажів (транспортно-експедиційне обслуговування), відповідно до якого Виконавець зобов`язувався доставити (організувати доставку) вантаж до пункту призначення в обумовлений сторонами строк та видати його уповноваженій на отримання вантажу особі (вантажоодержувачу), а Експедитор зобов`язується оплатити вартість його перевезення і інші передбачені даним договором платежі (в тому числі штрафні санкції, додаткові витрати), за рахунок коштів свого клієнта.

На виконання заявки №EMG2 від 05.09.2024 на надання транспортно-експедиційних послуг до договору № EMG15082024 від 15.08.2024, ТОВ «ВІТАМ Україна» залучило перевізника - ТОВ «СІВЕРТРАНС» SIVERTRANS LTD, який і зазначений у міжнародній автотранспортній накладній (CMR) від 06.09.2024.

Відтак, зазначення у автотранспортній накладній перевізника SILVERTRANS LTD, а в рахунку на оплату ТОВ «ВІТАМ Україна» не суперечить істотним умовам вказаних договорів та не викликає сумнівів у заявленій митній вартості постановленого товару.

У частині зауважень митного органу щодо невідповідності ваги товару брутто в пакувальному листі (21645 кг) та заявці на перевезення (21500 кг) суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки кожне замовлення на надання послуг транспортного експедирування попередньо узгоджується між Клієнтом та Експедитором шляхом погодження заявок на перевезення вантажів, то точна вага товару станом на момент узгодження заявки на перевезення не була відома.

У спірному випадку заявку на перевезення №EMG2 складено 05.09.2024, а фактичне відвантаження товару відбулось 06.09.2024, що підтверджується накладною на відвантаження товару №151574 від 06.09.2024 та пакувальним листом від 06.09.2024 №363479.

Щодо доводів апелянта про можливе заниження позивачем транспортних витрат до кордону України та про наявність ризиків заявленої до митного оформлення неправдивих відомостей стосовно складових митної вартості, апеляційний суд зазначає таке.

У заявці на перевезення від 05.09.2024 №EMG2 сторони погодили вартість послуг у розмірі 85000,00 грн, що відповідає рахунку на сплату за послуги перевезення №997 від 10.09.2024 та довідці про транспортні витрати № EMG2 від 10.09.2024.

За приписами пункту 5 частини 10 статті 58 МК при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд вважає за можливе врахувати висновки, що містяться у постанові Верховного Суду від 07.07.2023 у справі № 803/718/17, відповідно до яких якщо закон не визначає доказ (докази), винятково яким (-ми) має підтверджуватися розмір витрат на перевезення, то такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими доказами. МК не визначив вид доказів, якими має підтверджуватися розмір витрат на перевезення товарів (не вказав, що такими доказами можуть бути лише фінансові та/або бухгалтерські документи), а тому довідка про транспортні витрати є допустимим доказом на підтвердження витрат на перевезення товарів.

При цьому у договорі від 15.08.2024 №EMG150824 передбачено, що ціною договору є сума вартості усіх послуг, які надані Експедитором Клієнту та зазначаються у заявках. Вартість послуг погоджується сторонами в заявках.

Покликаючись на заниження транспортних витрат до кордону України та заявлення неправдивих відомостей в цій частині при декларуванні поставленого товару, митний орган жодним чином не аргументує в чому полягає таке заниження, та які дані зумовили відповідний висновок. Водночас одне лиш покликання митного органу на заниження відповідних витрат не може бути підставою для їх невизнання.

При цьому митний орган не уповноважений перевіряти економічну доцільність визначення вартості перевезення товару до митного кордону України та подальшу вартість такого перевезення товару до пункту призначення, а надані під час митного оформлення товару документи підтверджують як вартість самого товару, так і витрати, пов`язані із транспортуванням товару, враховані при визначені митної вартості, що зазначена у поданій декларації.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що адміністративний суд, керуючись принципом верховенства права, має розглядати право не як закон чи систему нормативних актів, а як втілення справедливості. Суд має спрямовувати своє провадження на досягнення справедливості, що і є правосуддям.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Європейський суду з прав людини визначив, що «…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Таким чином, на думку апеляційного суду, слід вважати вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення позивачем митної вартості імпортованого товару за першим методом, що була підтверджена необхідними документами, а отже про відсутність належних підстав для коригування заявленої декларантом митної вартості оспорюваним Рішенням.

Оцінюючи доводи Митниці у частині вирішення судом першої інстанції питання про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до приписів частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із пунктом 1 частини 3 статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до положень частини 5 статті 134 цього Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Приписами частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно із частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За правилами частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Разом із тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості, як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу (документів), витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При цьому апеляційний суд на підставі приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» звернув увагу на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловлену у постанові від 20.06.2019 у справі № 821/440/17, відповідно до якої на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду надано такі документи: договір про надання правничої допомоги від 17.01.2024 №1701/2024-01; додаток №4 від 10.09.2024 до договору про надання правничої допомоги від 17.01.2024 №1701/2024-01; рахунок №26092024 від 26.09.2024; платіжну інструкція від 01.10.2024 №639 на суму 8500,00 грн.

Вирішуючи питання щодо відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу позивачу в розмірі 8500,00 грн, суд першої інстанції виходив із принципу співмірності та розумності судових витрат, врахував конкретні обставини справи та зміст виконаних послуг, та вважав за доцільне стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати на оплату професійної правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 2000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає, що зазначені докази про підстави надання адвокатом правничої допомоги позивачу у адміністративній справі №140/10478/24 у сукупності із фактичними обставинами, встановленими у ході апеляційного розгляду, дають належні правові підстави для висновку про правомірність часткового задоволення судом першої інстанції заяви позивача про стягнення на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції у сумі 2000 грн, оскільки такі є співмірними із складністю справи та обсягом наданої допомоги.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи вказане процесуальне питання, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив за наслідками вирішення клопотання представника позивача судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Волинської митниці залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 31 грудня 2024 року у справі №140/10478/24 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. Я. Гудим
Н. М. Судова-Хомюк