Справа № 240/22265/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/22265/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

В провадженні Житомирського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови відповідача, викладеної в листі від 31 жовтня 2024 № 834/6891/ФЕС, щодо нарахування та виплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 08 серпня 2018 року включно у розмірі 4463,15 грн щомісячно згідно з абзацами 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 08 серпня 2018 року у розмірі 4463,15 грн щомісячно відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Відповідач подав заяву про закриття провадження у цій справі мотивовану пропуском позивачем строку звернення до суду з позовом у цій справі. В обґрунтування своїх доводів покликається на застосування строку, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у редакції Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який становить, як вважає відповідач, три місяці, та з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" бере відлік з 01 липня 2023 року. Звернувшись до суду 13 листопада 2024 року позивач пропустив, як доводить відповідач, встановлений тримісячний строк у такій категорії спорів, а ненаведення поважних причин його пропуску упродовж періоду з 01 липня 2023 року по 12 листопада 2024 року утворює підстави, як вважає відповідач, для закриття провадження у цій справі.

Аналогічні доводи наводить відповідач і у відзиві на позовну заяву, апелюючи яким позивач у відповіді на відзив стверджує про їх безпідставність, оскільки звернення до суду із заявленими вимогами необмежується будь-яким строком.

Вирішуючи заяву відповідача суд враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей33,34 Закону України "Про оплату праці" такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Таким чином, індексація грошового забезпечення військовослужбовців є складовою заробітної плати або формою матеріальної компенсації, що забезпечує збереження рівня їхніх доходів.

А тому суд погоджується з відповідачем у тому, що під час визначення строків звернення до адміністративного суду для вирішення спорів, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, в тому числі і за позовами осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, необхідно застосовувати приписи статті 233 КЗпП України. Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23.

Визначаючись щодо нормативного регулювання строку звернення до суду у такій категорії адміністративних спорів суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (надалі - Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX), тобто до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

За подібних зі спірними відносин та схожих фактичних обставин, визначаючись у питанні строку звернення до суду з позовом, Верховний Суд у постанові від 29 жовтня 2024 року у справі № 460/25695/23 виходив з такого, й суд уважає ці висновки застосовними при вирішенні заяви відповідача.

Так, Верховний Суд, переглядаючи у касаційному порядку справи за позовами осіб, які були звільнені з публічної служби до 19 липня 2022 року, але звернулися до суду за захистом своїх прав у спорах про оплату вже після 19 липня 2022 року (зокрема, справа № 160/759/23 та інші) розтлумачив цю правову ситуацію таким чином, що до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Ця правова позиція підтримана Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23.

Варто зауважити, що Конституційний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів.

Так Конституційний Суд України у Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, надаючи тлумачення статті 58 Конституції України, зазначив, що при регулюванні суспільних відносин застосовують три способи дії нормативно-правових актів: негайний (безпосередня дія), через перехідний період (ультраактивна форма), або через зворотну дію (ретроактивна форма). Принцип неприпустимості зворотної дії закріплений у частині першій статті 58, за яким закон діє з моменту набрання чинності і не застосовується до подій, що відбулися раніше. Винятки стосуються випадків, коли закон пом`якшує або скасовує відповідальність (абзац 3 пункту Рішення від 09 лютого 1999 року, пункт 4 Рішення від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001). Конституційний Суд також наголосив на важливості юридичної (правової) визначеності як ключової складової принципу верховенства права, який вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац 6 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017). У Рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зпівід 05 квітня 2001року № 3-рп/2001зроблено аналогічні висновки про те, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Тому, з огляду на вищеперелічені правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд у згаданій постанові від 29 жовтня 2024 року у справі № 460/25695/23 дійшов висновку, що нові зміни в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, не поширюються на події, які мали місце до 19 липня 2022 року. Зокрема, для стягнення заробітної плати, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону.

Така позиція є сталою і послідовною. У рішенні від 06 квітня 2023 року у зразковій справі № 260/3564/22, яке залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, Верховний Суд виклав таку ж правову позицію щодо поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності. Ця позиція також підтримана і в постанові Верховного Суду від 30 січня 2025 року у справі № 640/18806/22.

Оскільки період заявлених позовних вимог щодо індексації грошового забезпечення з 01 березня 2018 року по 08 серпня 2018 року охоплено дією норми частини другої статті 233 КЗпП України у редакції до 19 липня 2022 року, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати та всіх сум, що належать працівникові при звільненні у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, відсутні підстави вважати пропущеним позивачем строк звернення до суду із позовом у цій справі.

Тому заяву відповідача з цих підстав суд визнає необґрунтованою, яка, відповідно, задоволенню не підлягає.

Суд вважає необхідним також додати, що й положеннями статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, на яку спирається відповідач у поданій заяві, не визначено підстави для закриття провадження в адміністративній справі за пропуском встановленого строку звернення до суду з позовом. Проте, суд вважав необхідним розглянути подану заяву по суті, надавши правову оцінку доводам відповідача.

Керуючись статтями 122, 240, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України , суд,

ухвалив:

Відмовити у задоволенні заяви ІНФОРМАЦІЯ_1 про закриття провадження у справі № 240/22265/24.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна ухвала складена 28 серпня 2025 року.

Суддя О.Г. Приходько