Справа № 600/2646/25-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 року м. Чернівці Справа № 600/2646/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просить:

визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України в звільненні від військової служби ОСОБА_1 за сімейними обставинами - у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної Гвардії України розглянути рапорт ОСОБА_1 та видати наказ про його звільнення з військової служби в запас на підставі п. 3 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (далі - відповідач).

Позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки на його утриманні перебуває 4 неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Оскільки відповідач не звільнив його з військової служби на підставі поданого рапорту, позивач вважає дії відповідача що відмови у звільненні з військової служби протиправними.

За вказаною позовною заявою відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач зазначав, що позивач не міг бути звільнений з військової служби за зазначеною ним підставою у рапорті про звільнення з військової служби, оскільки відповідно до доданих до рапорту документів він є вітчимом трьох неповнолітніх дітей, утримання яких є його правом, а не обов`язком.

З огляду на наведене, відповідач вважає, що в спірних правовідносинах діяв правомірно.

Позивач скористався правом, передбаченим ст. 163 КАС України, та подав до суду відповідь на відзив, в якому виклав свої пояснення, міркування та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Позивач є військовослужбовцем та на момент подання позовної заяви проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України за призовом під час мобілізації.

10.03.2025 та 25.04.2025 позивач звертався до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортами, в яких просив звільнити його з військової служби на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з наявними сімейними обставинами - перебуванні на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років (а.с. 45, 66-70).

За наслідками розгляду рапорту від 10.03.2025, відповідач листом від 09.04.2025 повідомив позивача, що відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби в запас, передбачені абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с. 63 - 65, 88-89).

В обґрунтування відмови у звільненні з військової служби відповідач, посилаючись на положення п.п. "г" п. 2 ч. 4, абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" зазначав, що згідно доданих до рапорту документів батьками двох дітей ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) являється саме позивач, але батьком трьох інших дітей являється інший чоловік (батьком ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є ОСОБА_7 ). Укладення шлюбу 14.07.2023 із ОСОБА_8 матір`ю чотирьох неповнолітніх дітей, згідно ст. 207 Сімейного кодексу України, не породжує обов`язку з утримання її неповнолітніх дітей - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вказаний лист отримано позивачем 10.04.2025, що підтверджується його підписом в даному листі (а. с. 63-65).

За результатами розгляду рапорту від 25.04.2025, командир військової частини НОМЕР_1 направив на адресу позивача лист від 16.05.2025, яким повідомив, що поданий рапорт не підлягає розгляду, оскільки порушене у ньому питання вже вирішено по суті, про що надано відповідь 09.04.2025 (а.с. 88-89).

Вважаючи протиправною відмову відповідача щодо не звільнення з військової служби за сімейними обставинами, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Надалі, воєнний стан був неодноразово продовжений і Верховна Рада України щоразу їх затверджувала відповідними законами.

Указом Президента України № 69/2022 Про загальну мобілізацію від 24.02.2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва. Укази Президента України про мобілізацію щоразу затверджувала Верховна Рада України відповідними законами.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.92 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII, в редакції чинні на час виникнення спірних правовідносин) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 6 ст. 2 Закону № 2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оборону України" визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Як видно з матеріалів справи, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби, у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років.

Щодо звільнення позивача з військової служби, у зв`язку з перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, суд зазначає таке.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Підстави звільнення з військової служби передбачені ст. 26 Закону № 2232-XII.

Так, за змістом п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Згідно з абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції чинній на час звернення позивача з рапортом) під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах, а саме: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Надаючи оцінку доводам позивача, що надані разом із рапортом про звільнення з військової служби, суд зазначає, що предметом доказування в цій справі є доведеність факту перебування на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років та, як наслідок, встановлення наявності підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Так, виходячи з положень статті 3 Сімейного кодексу України, якою визначено поняття "сім`ї", можливо дійти висновку про те, що сім`я створюється не лише на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення.

Конституційний Суд України у своєму рішення від 03.06.1999 № 5-рп/99 надав офіційне тлумачення терміну "член сім`ї": членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші).

Обов`язковими умовами для визнання членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, термін "сім`я" означає не лише створення сім`ї на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а має більш широкі критерії для його визначення.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.09.2023, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_1 , матір - ОСОБА_9 (а.с. 54).

Матеріалами справи підтверджується, що 14.07.2023 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (після шлюбу прізвище ОСОБА_11 ) укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 108, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а.с. 52).

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 12.09.2023, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_3 , батько - ОСОБА_1 , матір - ОСОБА_10 (а.с. 58).

Судом також встановлено, що ОСОБА_10 має неповнолітніх дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, зокрема:

- серії НОМЕР_5 від 04.03.2020, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_10 (а.с. 73);

- серії НОМЕР_6 від 04.03.2020, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_10 (а.с. 77);

- серії НОМЕР_7 від 07.02.2020, згідно якого ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_6 , батько - ОСОБА_7 , мати - ОСОБА_10 (а.с. 76).

У заявах по суті позивач зазначає, що на його утриманні перебуває четверо неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . При цьому, позивач зазначає, що вони проживають однією сім`єю і він надає їм постійно матеріальне утримання та забезпечує задоволення базових життєвих потреб. Враховуючи наведене, позивач вважає, що він належить до категорії військовослужбовців, на утриманні якого перебувають троє і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Суд не погоджується з такими доводами позивача, з огляду на наступне.

Частиною третьою статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 № 2402-III (далі - Закон № 2402-III, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-III дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За приписами частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

В площині норм Сімейного кодексу України, зокрема спірне питання стосується обов`язку вітчима утримувати неповнолітніх пасинка та падчерку.

Загальний порядок здійснення сімейних прав та виконання сімейних обов`язків закріплено у статтях 14 та 15 СК України.

Так, сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. Майновий обов`язок недієздатної особи за її рахунок виконує опікун. Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 155 СК України унормовано, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є не правозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити про те, що якщо сімейне законодавство визначає безумовний обов`язок щодо утримання батьками своїх неповнолітніх дітей, то стосовно вітчима (мачухи) передбачені певні застереження.

Водночас, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України).

Згідно з частиною 1 статті 260 СК України, якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. Суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини (ч. 1, 2 ст. 268 СК України).

Отже, сімейне законодавство містить чітке розмежування таких понять, як "батько", "мати", "дитина", "вітчим", "пасинок", "падчерка", "усиновлений", "усиновитель". Перед усім, це пов`язано із різним обсягом прав та обов`язків названих суб`єктів сімейних правовідносин по відношенні один до одного.

Зокрема, законодавець безальтернативно наголошує на тому, що батько зобов`язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей навіть в тому випадку, коли не проживає разом з ними. Форми такого утримання можуть різнитись. Тобто, законодавець надає право сторонам сімейних правовідносин диспозитивно вирішити питання про форму утримання дитини одним із батьків, який проживає окремо.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм та встановлених по справі обставин, суд приходить до переконання, що позивач, перебуваючи у шлюбі з громадянкою ОСОБА_12 (після шлюбу прізвище ОСОБА_13 ) має право на участь у вихованні неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , при цьому, обов`язок щодо їх утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

Втім, в свідоцтвах про народження ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , батьком вказано ОСОБА_7 . Доказів позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав та усиновлення дітей позивачем матеріали справи не містять.

Твердження позивача про те, що неповнолітні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 проживають з ним та перебувають на його утриманні, а їх батько не бере участі у їх вихованні, суд не бере до уваги, оскільки обов`язок щодо її утримання у позивача (як вітчима) виникає за умови, якщо в останніх немає мами, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання.

При цьому, враховуючи, що неповнолітні діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 мають матір, обов`язок щодо її утримання не може бути покладено на їх вітчима (позивача), і як наслідок, застосування абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, для звільнення його з військової служби, не є можливим.

Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що факт перебування на утриманні позивача неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 не підтверджений наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами.

Суд наголошує, що вітчим має своїм обов`язком утримувати пасинка та падчерку, які з ним проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що вітчим може надавати матеріальну допомогу. При цьому, суд може звільнити вітчима, мачуху від обов`язку по утриманню падчерки, пасинка або обмежити його певним строком, зокрема у разі: 1) нетривалого проживання з їхнім матір`ю, батьком; 2) негідної поведінки у шлюбних відносинах матері, батька дитини.

Звідси вбачається, що вітчим вважається таким, що зобов`язаний утримувати падчерку за сукупності таких умов:

- пасинок (падчерка) проживає разом із вітчимом;

- пасинок (падчерка) немає родичів першої та другої лінії кровного споріднення або ж ці особи не можуть надавати пасинку утримання;

- вітчим може надавати матеріальну допомогу.

Такий перелік є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

З іншої сторони, якщо вітчим самостійно (за власною ініціативою) надає матеріальну допомогу пасинку (падчерці), це свідчить про дотримання засад добросовісності, розумності та справедливості у сімейних правовідносинах. Проте, з позиції норм СК України таку поведінку вітчима не можна назвати "утриманням", бо "утримання", це не "право", а безальтернативний та імперативно визначений "обов`язок" батьків по відношенню до неповнолітніх дітей.

Також пасинок та падчерка у спірному випадку не можуть вимагати у вітчима забезпечення їх утриманням, оскільки за законом такий обов`язок на нього не покладений.

Якщо мати дитини (пасинка, падчерки) вбачає у поведінці свого колишнього чоловіка (батька дітей) ознаки, за наявності яких особа може бути позбавлена батьківських прав, то може скористатись відповідною процедурою. Крім того, у випадку позбавлення батька батьківських прав така дитина, за згоди самої ж дитини, може бути усиновлена. Вітчим у даному разі матиме право на усиновлення такої дитини. І лише після усиновлення, усиновлювач зобов`язаний утримувати неповнолітніх усиновлених дітей.

Альтернативних ситуацій, які описані в сімейному законодавстві та стосуються спірного випадку, немає.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2023 у справі № 160/11228/23, предмет спору якої був аналогічним до цієї справи.

Суд не заперечує той факт, що позивач є сумлінним сім`янином, який добросовісно, розумно і справедливо виконує свої обов`язки, однак зазначене не свідчить про те, що діти дружини від попереднього шлюбу перебувають в нього на утриманні, оскільки позивач не надав належних доказів існування обставин, які зобов`язують його, як вітчима, утримувати неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Таким чином, враховуючи викладені висновки, суд вважає, що відповідач правомірно відмовив позивачу у звільненні з військової служби, оскільки він не надав достатніх доказів на підтвердження факту перебування, у відповідності до абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII, на утриманні у нього трьох і більше неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб`єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, відмовляючи позивачу у звільненні з військової служби на підставі абз. 4 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону № 2232-XII діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та Законами України, тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Доводи позивача щодо протиправної відмови відповідачем у звільненні з військової служби у спірних правовідносинах, суд відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Інші доводи позивача суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують правомірність непогодження відповідачем звільнення його з військової служби.

Стосовно розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Частиною 5 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки, у задоволенні позову позивачу відмовлено повністю, та за відсутності понесення відповідачем судових витрат, судом розподіл судових витрат не проводиться.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 77, 90, 139, 241 - 243, 246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Згідно ст. 255 КАС України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до ст. ст. 293, 295 КАС України рішення суду першої інстанції може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_8 );

відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ).

Суддя В.К. Левицький