Справа № 120/71/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/71/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук Максим Петрович

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

26 серпня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Сапальової Т.В. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях, територіального сервісного центру № 0546 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю дій територіального сервісного центру МВС № 0546 в особі РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях щодо відмови у видачі посвідчення водія категорії "А", "В". Зокрема, позивач звертає увагу на те, що замість втраченого посвідчення територіальний сервісний центр МВС після перевірки факту видачі раніше такого посвідчення водія особі, яка заявила про його втрату, зобов`язаний видати нове посвідчення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії територіального сервісного центру № 0546 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях щодо відмови ОСОБА_1 у видачі посвідчення водія замість тимчасово вилученого посвідчення водія.

Зобов`язано територіальний сервісний центру № 0546 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо видачі посвідчення водія з урахуванням висновків суду, відображених в мотивувальній частині цього рішення.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповноти з`ясування обставин справи, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Зазначає про відсутність інформації щодо видачі посвідчення водія та неможливістю перевірити вказану інформацію у зв`язку із знаходженням журналу обліку видачі посвідчення водія на тимчасово окупованій території. Окрім того наголошує, що стосовно позивача внесено відомості про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 134 КУпАП. Водночас судом не прийнято рішення по справі про зазначене адміністративне правопорушення.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що 09.01.2022 року за участі позивача сталася ДТП у Калачанському районі Херсонської області, про що працівниками поліції складено адміністративні матеріали за ст. 124 КУпАП.

Працівниками поліції у позивача вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл на право користування транспортними засобами від 09.01.2022 року № НОМЕР_1 .

10.01.2022 року матеріали про вчинення позивачем адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП були направлені для прийняття рішення до Каланчанського районного суду Херсонської області за № 2564.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень розгляд вказаної адміністративної справи № 657/125/22 було призначено на 16.03.2022 року.

Розгляд справи не відбувся, у зв`язку з тим, що суд знаходиться на окупованій РФ території.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду № 1/0/9-22 від 06.03.2022 року змінено територіальну підсудність Калачанського районного суду Херсонської області на Центрально-Міський районний суд м. Кривий Ріг.

Згідно відповіді Центрально-Міського суду м. Кривий Ріг на запит представника позивача від 26.11.2024 року матеріали справи про адміністративне правопорушення до суду не надходили.

Вища рада правосуддя рішеннями від 30.05.2023 року № 566/0/15-23 змінила територіальну підсудність судових справ з Калачанського районного суду Херсонської області на Великоолександрівський районний суд Херсонської області.

Відповідно до змісту відповіді Великоолександрівського районного суду Херсонської області на запит представника позивача від 26.11.2024 року станом на 05.12.2024 року справа про вчинення позивачем адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП України до суду не надходила.

В грудні 2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про отримання посвідчення водія замість втраченого.

Відповідач листом від 14.12.2024 року відмовив у видачі нового посвідчення водія з підстав відсутності інформації про видачу посвідчення водія на ім`я позивача, знаходження журналу обліку видачі посвідчення водія на тимчасово окупованій території, що не дозволяє підтвердити чи спростувати факт видачі посвідчення водія, а також, що судом не прийнято рішення по справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог частково.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Інструкцією про порядок організації роботи територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України щодо державної акредитації закладів, які проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів, та атестації їх спеціалістів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.12.2009 року № 515 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 23.12.2019 року № 1084) встановлює порядок організації роботи територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України з проведення державної акредитації закладів незалежно від форми власності (юридичних осіб або фізичних осіб - підприємців), їх філій чи інших відокремлених підрозділів (для юридичних осіб), які проводять підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів (далі - заклад), тимчасового припинення дії, поновлення і анулювання сертифіката про державну акредитацію та атестації спеціалістів для таких закладів.

Відповідно до п. 29 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року № 511) (далі -Положення № 340) про втрату посвідчення водія, у тому числі виданого вперше, особа повідомляє територіальному сервісному центру МВС, а в разі його викрадення - територіальному органу Національної поліції.

Замість втраченого або викраденого посвідчення водія територіальний сервісний центр МВС після перевірки факту видачі раніше такого посвідчення водія особі, яка заявила про його втрату або викрадення, оформлює та видає нове посвідчення водія.

У таких випадках власнику посвідчення водія, отриманого вперше, у разі звернення до закінчення строку його дії, видається нове посвідчення, яке вважається таким, що видане вперше, із зазначенням строку дії втраченого або викраденого посвідчення.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про видачу нового посвідчення у зв`язку із втратою раніше виданого посвідчення.

У відповідності до Положення № 340 інформація про видане посвідчення водія вноситься працівником територіального сервісного центру МВС до Єдиного державного реєстру МВС.

Відповідно до матеріалів справи, відповідачем для перевірки факту видачі посвідчення водія позивачеві було виявлено, що в Єдиному державному реєстрі МВС інформація про видачу останньому посвідчення водія відсутня.

Окрім того, відповідачем було адресовано запит в РСЦ ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях, яким повідомлено, що журнали обліку видачі посвідчення водія знаходяться на тимчасово окупованій території.

Колегія суддів наголошує, що факт наявності у позивача посвідчення водія апріорі не є спірним.

Більше того, відомості про посвідчення водія містяться у екзаменаційній картці водія позивача від 19.11.1997 року.

Відповідно до матеріалів справи, за участі позивача сталася ДТП у Калачанському районі Херсонської області, про що працівника поліції складено адміністративні матеріали за ст. 124 КУпАП.

Статтею 124 КУпАП передбачено, що вказане правопорушення тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.

Згідно зі статтею 221 КУпАП регламентовано, що судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені ст. 124 КУпАП.

Відповідно до статті 265-1 КУпАП у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, за яке відповідно до цього Кодексу може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, поліцейський тимчасово вилучає посвідчення водія до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення, але не більше ніж на три місяці з моменту такого вилучення, і видає тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами. Про тимчасове вилучення посвідчення водія робиться запис у протоколі про адміністративне правопорушення.

Після закінчення тримісячного строку тимчасового вилучення посвідчення водія, у випадках, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справа про адміністративне правопорушення не розглянута у встановлений законом строк, особа має право звернутися за отриманням вилученого документа, а в разі вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 цього Кодексу, - за продовженням строку тимчасового дозволу на право керування транспортними засобами на новий тримісячний строк. Після закінчення річного строку тимчасового вилучення посвідчення водія, у випадках, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справа про адміністративне правопорушення не розглянута в установлений законом строк, особа має право звернутися за отриманням вилученого документа. Такі звернення особи є обов`язковими для виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення.

За подання такого звернення та повернення особі тимчасово вилученого посвідчення водія не може стягуватися плата.

Відповідно до п. 3, 4 Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 року № 1086 (далі - Порядок № 1086) посвідчення водія тимчасово вилучається за наявності підстав вважати, що водієм вчинено правопорушення, передбачене Кодексом України про адміністративні правопорушення, за яке може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом. Особа вважається позбавленою права керування транспортним засобом після набрання законної сили рішенням суду про позбавлення цього права.

У разі вчинення правопорушення, за яке передбачено накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, складається протокол про адміністративне правопорушення у двох примірниках і тимчасово вилучається посвідчення водія, про що робиться запис у протоколі.

До винесення судом постанови у справі про адміністративне правопорушення та набрання нею законної сили поліцейський видає водієві тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом строком не більше ніж на три місяці з дати вилучення посвідчення. Форма зазначеного тимчасового дозволу затверджується МВС (п. 5 Порядку № 1986).

Так, працівниками поліції у позивача вилучено посвідчення водія та видано тимчасовий дозвіл на право користування транспортними засобами від 09.01.2022 року № НОМЕР_1 .

Місце зберігання посвідчення - відділ поліції № 2 (смт Каланчак) Скадовського районного відділу поліції ГУНП в Херсонській області.

Окрім того, матеріали про вчинення позивачем адміністративного правопорушення за ст 124 КУпАП були направлені для прийняття рішення до Каланчанського районного суду Херсонської області за № 2564.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень розгляд вказаної адміністративної справи № 657/125/22 було призначено на 16.03.2022 року.

Вказане судове засідання у справі не відбулося, у зв`язку з тим, що суд знаходиться на окупованій РФ території.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Так, розпорядженням голови Верховного Суду № 1/0/9-22 від 06.03.2022 року змінено територіальну підсудність Калачанського районного суду Херсонської області на Центрально-Міський районний суд м. Кривий Ріг.

Згідно відповіді Центрально-Міського суду м. Кривий Ріг на запит представника позивача від 26.11.2024 року матеріали справи про адміністративне правопорушення до суду не надходили.

Вища рада правосуддя рішенням від 30.05.2023 року № 566/0/15-23 змінила територіальну підсудність судових справ з Калачанського районного суду Херсонської області на Великоолександрівський районний суд Херсонської області.

Колегія суддів зауважує, що зазначеним рішенням визначено дату початку процесуальної діяльності Великоолександрівського районного суду Херсонської області 12.06.2023 року.

Відповідно до змісту відповіді Великоолександрівського районного суду Херсонської області на запит представника позивача від 26.11.2024 року станом на 05.12.2024 року справа про вчинення позивачем адміністративного правопорушення за ст. 124 КУпАП України до суду не надходила.

Таким чином апеляційний суд констатує, що вищенаведені відомості достовірно не свідчать про втрату вилученого посвідчення водія, а вказують виключно на те, що такі знаходяться на окупованій території.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1086, тимчасово вилучене посвідчення повертається водієві за заявою водія у разі, коли суд не прийняв у тримісячний строк рішення про позбавлення водія права керування транспортним засобом або не розглянув у встановлений законом строк справу про адміністративне правопорушення, крім справ про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Аналогічні норми закріплені в пункті 10 розділу XII Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 (Далі - Інструкція № 1395). Після закінчення тримісячного строку тимчасового вилучення посвідчення водія, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справу про адміністративне правопорушення не розглянуто в установлений законом строк, підрозділ поліції за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення повертає вилучений документ особі за її зверненням (заявою) відповідно до статті 265-1 КУпАП, а в разі вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП - за зверненням особи продовжує тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами на новий тримісячний строк. Після закінчення річного строку тимчасового вилучення посвідчення водія, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справа про адміністративне правопорушення не розглянута в установлений законом строк, підрозділ поліції за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення повертає вилучений документ особі за її зверненням (заявою) відповідно до статті 265-1 КУпАП. Такі звернення (заяви) особи є обов`язковими для виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення. При розгляді звернення (заяви) особи щодо повернення посвідчення водія поліцейські вживають усіх необхідних заходів для перевірки факту відсутності прийнятого рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом та/або факту про те, що справа про адміністративне правопорушення не розглянута в установлений законом строк. Після закінчення тримісячного строку (а в разі вчинення правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП - річного строку), якщо особа не звернулася за отриманням вилученого документа.

Аналіз наведених положень дає суду підстави дійти до висновку про наявність права особи, після спливу тримісячного строку тимчасового вилучення посвідчення водія у випадку, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справу про адміністративне правопорушення не розглянуто у встановлений законом строк звернутися із заявою на отриманням вилученого документа до підрозділу поліції за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до статті 276 КУпАП.

Отже, пунктом 10 розділу XII Інструкції № 1395 регламентовано право особи на звернення на отримання вилученого документа до підрозділу поліції за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до статті 276 КУпАП, у той час коли, пункт 8 розділу XV Інструкції № 1395 регламентує підстави для такого повернення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що реалізація права особи на отримання вилученого документа, у тому числі вилученого посвідчення водія здійснюється такою особою шляхом подання заяви, за наявності підстав для повернення.

Так, у контексті цієї справи, суд зауважує, що у позивача закінчився граничний строк, встановлений ст. 265-1 КУпАП для тимчасового вилучення посвідчення водія та судом не прийнято рішення про позбавлення водія права керування транспортним засобом.

Таким чином, позивач мав право повернути своє водійське посвідчення безоплатно шляхом звернення до Скадовського районного відділу поліції ГУ НП в Херсонській області відповідно до п. 6 постанови КМУ "Про затвердження Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення" від 17 грудня 2008 року № 1086. п. 6 постанови КМУ "Про затвердження Порядку тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення" від 17 грудня 2008 року № 1086.

Судом враховано, що реалізувати таке право позивач не має можливості через тимчасову окупацію м. Скадовськ.

Вказане кореспондує з об`єктивною неможливістю Скадовського районного відділу поліції ГУ НП в Херсонській області повернути водійське посвідчення позивачу.

Такі обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Колегія суддів вважає, що у контексті наведеного необхідно застосовувати до даного спору нормативно-правові акти, які регулюють випадки оформлення та видачі нового посвідчення при втраті, зіпсуванні або викраденні посвідчення водія, тобто Порядок № 340.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що відсутність у чинному законодавстві України альтернатив або відповідного правового механізму вирішення подібних спірних правовідносин нівелює реалізацію права особи на повернення вилученого посвідчення водія.

У справі Рисовський проти України (п.70-71) Європейський Суд зазначив про особливу важливість принципу належного урядування, який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ( рішення у справах Беєлер проти Італії, Москаль проти Польщі).

У вказаній справі також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу належного урядування. ЄСПЛ вказав на те, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі Москаль проти Польщі). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Отже, наявні фактичні та правові підстави для видачі позивачу нового посвідчення водія, замість тимчасово вилученого.

Водночас, відповідачем при розгляді заяви позивача не враховано зазначених обставин, що свідчить про формальний розгляд заяви.

Переглядаючи правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення щодо вимоги зобов`язального характеру, то колегія суддів виходить з наступного.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі "Педерсен і Бодсгор проти Данії" зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, але завжди з урахуванням фактичних обставин справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 02.07.2020 у справі № 825/2228/18 та від 31.07.2020 у справі № 810/2474/18.

Тобто, в кожній конкретній справі суд, констатуючи незаконність рішення суб`єкта владних повноважень, повинен впевнитись у тому, що за встановлених обставин справи не існує законних перешкод для прийняття рішення на користь заявника.

Наведене також підтверджується положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, за змістом яких суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Перевіривши доводи сторін, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що дії відповідача щодо відмови у видачі нового посвідчення водія є протиправними.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача із урахуванням висновків суду у цій справі.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (філія ГСЦ МВС) залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 03 червня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Шидловський В.Б.