Справа № 420/14038/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа №420/14038/25

адміністративне провадження № К/990/34744/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Рибачука А.І. та Стародуба О.П., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року

у справі №420/14038/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У травні 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, скаржник, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Управління), в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії Управління від 26 лютого 2025 року щодо не прийняття відповідного рішення про виплату ОСОБА_1 недоотриманих пенсійних виплат згідно рішень суду;

- зобов`язати Управління повторно розглянути, з дотриманням порядку, меж і способу дій, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2021 року №1165 «Порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєструвати місця проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», прийнявши відповідне рішення про виплату недоотриманих пенсійних сум, згідно рішень суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року, відмовлено у відкритті провадження у справі.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 12 серпня 2025 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року і ухвалити нове рішення про відкриття адміністративного провадження.

Позивач не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій про те, що заявлені ним вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Так, позивач зазначає, що у справі, яка розглядається, та у справах №№ 420/8278/20, 420/8425/22, 420/16923/22, 420/18237/22, 420/12635/23, 420/20666/23, 420/33543/23, 420/34259/23 та 420/8065/24 різні, не пов`язані між собою предмети спору.

Таким чином, позивач вважає, що суди першої і апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі.

Проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Судами першої і апеляційної інстанцій встановлено, що рішеннями Одеського окружного адміністративного суду у справах №№ 420/8278/20, 420/8425/22, 420/16923/22, 420/18237/22, 420/12635/23, 420/20666/23, 420/33543/23, 420/34259/23 та 420/8065/24 зобов`язано Управління зробити перерахунок основного розміру пенсії позивача та виплачувати її у конкретному визначеному розмірі.

Наприкінці січня 2025 року, позивач особисто звернувся до Управління із заявою, у якій просив виплатити недоотримані пенсійні суми за минулий період, у тому числі нарахованих на виконання рішень суду, що набрали законної сили та компенсації втрати частини доходу, відповідно до постанови КМУ №1165.

Проте Управління відмовило у виплаті недоотриманих сум пенсії.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили з того, що заявлені позовні вимоги фактично зводяться до оскарження бездіяльності відповідача під час виконання судових рішень, ухвалених у інших справах, зокрема у справах №№ 420/8278/20, 420/8425/22, 420/16923/22, 420/18237/22, 420/12635/23, 420/20666/23, 420/33543/23, 420/34259/23 та 420/8065/24. Таким чином, предметом спору є не нові правовідносини, а дотримання порядку та належності виконання вже ухвалених судових рішень. У випадку ж незгоди позивача з рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача під час їх виконання, він має право звернутися із заявою в порядку статті 383 КАС України, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Отже, дійшли висновку, що невиконання або неналежне виконання судового рішення не може бути самостійним предметом нового судового провадження, оскільки це призвело б до повторного розгляду спору, вирішеного по суті у наведених справах. Такий підхід суперечив би імперативним положенням статей 129, 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, що унеможливлює повторне вирішення ідентичного спору на стадії його виконання.

Колегія суддів вказує, що відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 14 КАС України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За змістом частини 1 статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно з частиною другою статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

З метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень процесуальним законом врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, шляхом встановлення відповідачу строку на подання звіту про виконання рішення суду або шляхом визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Так, відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 383 КАС України фізична особа-позивач на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що суди першої і апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили про наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, що виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження та/або КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, рішення або постанова суду, ухвала про закриття провадження в адміністративній справі.

Отже, на думку колегії суддів, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у цій справі та правильно застосували положення пункту 2 частини першої статті 170 КАС України, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.

Крім того, Суд зауважує, що згідно висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15, від 11 грудня 2020 року у справі № 826/13146/18, а також Великої Палати Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а, від 06 лютого 2019 року у справі № 816/2016/17, під час розгляду позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.

Верховний Суд також вважає за необхідне зазначити, що оскільки відповідач належним чином не виконує судове рішення, яке набрало законної сили, то належним способом захисту порушеного права позивача може бути лише звернення до суду в порядку статей 381-1-383 КАС України, тобто із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та/або визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом частини 2 статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Враховуючи, що зміст оскаржуваних судових рішень не викликає розумних сумнівів щодо правильного застосування чи тлумачення застосованих норм матеріального і процесуального права, Суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Аналогічного висновку щодо застосування положень пункту 5 частини першої та частини другої статті 333 КАС України в контексті перегляду судових рішень, якими відмовлено у відкритті провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 170 КАС України, дійшов Верховний Суд, зокрема, в ухвалах від 29 березня 2023 року у справі №320/10721/22, від 23 січня 2024 року у справі №440/15287/23, від 09 липня 2024 року у справі №200/1260/24 та від 14 серпня 2025 року у справі №280/9186/24.

Керуючись пунктом 5 частини 1, частиною 2 статті 333 КАС України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2025 року у справі №420/14038/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді А.І. Рибачук

О.П. Стародуб