Справа № 600/4658/24-а
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/4658/24-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сіжук Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач - Моніч Б.С.

26 серпня 2025 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Моніча Б.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ), начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 , в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 03.10.2024 «Про відмову в перетинанні державного кордону України»;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати згоду та не перешкоджати у виїзді за кордон.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 03.10.2024 «Про відмову в перетинанні державного кордону України» позивачу протиправно відмовлено у перетині державного кордону, оскільки під час перетину кордону надав всі документи, що підтверджують право на перетин кордону.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 03.10.2024 «Про відмову в перетинанні державного кордону України» про відмову в перетинанні державного кордону України на виїзд з України громадянину України ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_2 , виданого Ленінського РВ УМВС України в Чернівецькій області 12.09.1997.

Управління державної міграційної служби України в Чернівецькій області листом №7301.2-2966/73.2-23 від 24.05.2023 повідомило позивача про прийняте рішення про оформлення документів для виїзду за кордон на постійне проживання.

Згідно Витягу з Реєстру Чернівецької територіальної громади від 06.11.2023 позивач знятий з місця проживання 06.11.2023 за адресою: АДРЕСА_1 , з підстав вибуття на постійне місце проживання за кордон.

Також матеріали справи містять довідку про подану позивачем декларацію про майновий стан і доходи (про сплату або про відсутність податкових зобов`язань) від 27.11.2023.

Згідно довідки на військовозобов`язаного, який виїжджає за кордон видану ІНФОРМАЦІЯ_4 від 03.11.2023 №4/67 позивач з 03.11.2023 знятий з військового обліку на підставі повідомлення УДМСУ в Чернівецькій області №7301.2-2966/73.2-23 від 24.05.2023 на постійне проживання до держави Ізраїль.

З довідки про перебування на консульському обліку від 24.05.2024 вбачається, що позивач перебуває на постійному консульському обліку в Посольстві України в Державі Ізраїль. Строк перебування на консульському обліку необмежений.

03.10.2024 позивач з метою перетину державного кордону України прибув до пункту пропуску через державний кордон «Дяківці».

Рішенням начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 03.10.2024 «Про відмову в перетинанні державного кордону України» позивачу відмовлено у перетині кордону.

Як слідує із вказаного рішення, підставою для відмови ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону є: Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VІII, Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, Указ Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постанови Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», а також пункту 2-6 (постійне місце проживання в Ізраїлі).

Вважаючи протиправними рішення відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що невиконання встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості актів індивідуальної дії призводить до їх протиправності.

Оскаржуване рішення містить лише посилання на нормативно-правові акти, без зазначення причини відмови позивачу у перетині державного кордону.

Суд дійшов висновку, що при виконанні своїх функціональних обов`язків службова особа відповідача, приймаючи рішення про відмову в перетинанні державного кордону від 03.10.2024, не могла обмежитися лише вказівкою на нормативні акти, а зобов`язана була зазначити, причину відмови у перетинанні державного кордону та яких конкретно документів для перетинання державного кордону недостатньо і які, на думку відповідача, позивач повинен був надати для прикордонного контролю, чим допустив порушення принципу належного урядування.

Суд відхилив доводи відповідача, що позивачем не надано при проходженні державного кордону військово-обліковий документ, документи, що підтверджують звільнення його від мобілізації чи надання відстрочки від такої, оскільки суб`єкт владних повноважень не може посилатися на доводи, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, а, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач на ненадання зазначених документів не посилався.

Також суд звернув увагу, що в оскаржуваному рішенні відповідач як підставу відмови вказав пункт 2-6, однак, не зазначив до якого нормативного акту вказаний пункт відноситься, що унеможливлює суду встановити одну з підстав відмови позивачу у перетині державного кордону.

З цих підстав суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи спірне рішення від 03.10.2024, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, встановлені чинним законодавством, таке рішення не відповідає критеріям правомірності, визначеним часиною другою статті 2 КАС України, є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача надати згоду позивачу та не перешкоджати у виїзді за кордон, суд зазначив, що здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення є однією із основних функцій Державної прикордонної служби України. Повноваження відповідача у спірних правовідносинах є дискреційними.

Прийняття рішення про надання чи відмову в наданні дозволу на перетин кордону України приймається працівниками прикордонного контролю в кожному конкретному випадку за наслідками вивчення наданих особою до перевірки документів з урахуванням чинних на момент прийняття такого рішення правил перетину кордону.

Оскаржуване рішення від 03.10.2024 є актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію, а всі подальші перетинання позивачем державного кордону України можливі за умови пред`явлення позивачем документів, які надають право на виїзд з України, за наявності на це законних підстав.

Відтак, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог зобов`язального характеру.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, позивач оскаржив його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 надати згоду та не перешкоджати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у виїзді за кордон як таке, що є незаконним та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задоволити цю позовну вимогу в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що у нього наявні всі документи, необхідні для виїзду за кордон. Отже, суб`єкт звернення додержався усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату. Проте, відповідач безпідставно відмовив у перетині кордону ОСОБА_1 , не вказавши в оскаржуваному рішенні жодної підстави для відмови.

Вважає, що оскільки підстави для прийняття рішення про відмову в перетинанні державного кордону України були відсутні, що вище обґрунтовано та рішенням суду першої інстанції було задоволено позовну вимогу щодо визнання протиправним та скасування рішення начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 03.10.2024р. «Про відмову в перетинанні державного кордону України», яким ОСОБА_3 відмовлено у перетині державного кордону України з метою виїзду за кордон, то є правомірним та таким, що не порушує принципу невтручання у діяльність органу публічної влади, зобов`язання судом ІНФОРМАЦІЯ_3 надати згоду та не перешкоджати ОСОБА_1 у виїзді за кордон.

Відповідач апеляційну скаргу не подавав, а також не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Оскільки відповідач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.

Згідно вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Згідно з приписами частини 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Апеляційний суд вказує на те, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція не є довільною; вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».

Зв`язаність дискреції адміністративного органу законом (правом) робить можливим здійснення адміністративними судами перевірки рішень (дій), прийнятих адміністративним органом внаслідок реалізації дискреційних повноважень.

У рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v.Bulgaria» № 30985/96).

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями органами - державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 24.12.2020 у справі №802/1286/18-а.

В свою чергу, відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.

Згідно зі статтею 7 Закону України №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.

Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.

За п. 13 Правил № 57, під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних. Інформація про громадян, яким уповноваженою службовою особою Держприкордонслужби або Головою Державної прикордонної служби надано дозвіл на перетинання державного кордону, вноситься до відповідної бази даних.

Отже, перевірка документів та встановлення їх достатності, дійсності та приналежності відповідній особі для перетинання кордону України є компетенцією Держприкордонслужби чи відповідного уповноваженого органу на період оголошення воєнного стану в державі.

Суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав, визначених законодавцем, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету цієї судової справи.

Прийняття рішення про надання чи відмову в наданні дозволу на перетин державного кордону належить до виключної компетенції органів Державної прикордонної служби України та приймається в кожному конкретному випадку за наслідками вивчення наданих особою до перевірки документів з урахуванням чинних на момент прийняття такого рішення правил перетину кордону.

Суд у спірних правовідносинах не може перебирати на себе повноваження іншого органу та, відповідно, встановлювати достатність документів для перетинання кордону, тому, в цій частині позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано відмовив.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає, що питання встановлення наявності/відсутності законних підстав для перетинання державного кордону України особами є дискреційним правом уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а не обов`язком. Суд при вирішенні спору не може переймати на себе цих повноважень. Також суд не може надавати правової оцінки діям відповідача, які можуть бути вчинені ним в майбутньому. До цього ж, заборона прийняття в майбутньому відповідачем рішень про відмову позивачу в перетині державного кордону України, не узгоджується з принципами адміністративного судочинства.

Таким чином судом першої інстанції рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, повно встановлено обставини справи, досліджено та надано оцінку всім доказам та доводам сторін. Підстави для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції відсутні, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача колегією суддів не встановлено.

Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 02 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Моніч Б.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.