Справа № 160/1270/25
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2025-08-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

28 серпня 2025 рокуСправа № 160/1270/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Тулянцевої І.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (в порядку письмового провадження) у місті Дніпрі питання про залишення позовної заяви без розгляду у справі №160/1270/25 за позовом ОСОБА_1 до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 , відповідача-3 Військової частини НОМЕР_3 , відповідача-4 Військової частини НОМЕР_4 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку надійшла позовна заява ОСОБА_1 до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 , відповідача-3 Військової частини НОМЕР_3 , відповідача-4 Військової частини НОМЕР_4 , в якій позивач з урахуванням уточненої позовної заяви від 24.03.2025 року, просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 року по 30.12.2020 року грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення), а також виплачених грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2015-2020 роки без урахування розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) за період з 29.01.2020 по 27.01.2022 грошового забезпечення (основних та додаткових видів грошового забезпечення), а також виплачених грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій, за 2015-2020 роки з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_2 у здійсненні перерахунку та виплати грошового забезпечення, ОСОБА_1 за період з 10.01.2022 року по 31.07.2022 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) здійснити перерахунок та виплатити, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) грошове забезпечення за період з 10.01.2022 по 31.07.2022, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2022 року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017 з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_3 у здійсненні перерахунку та виплати грошового забезпечення, ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 року по 29.03.2023 року, а також виплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) здійснити перерахунок та виплатити, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) грошове забезпечення за період 01.08.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 29.03.2023 та суму грошової допомоги на оздоровлення за 2022, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року відповідно та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 з урахуванням раніше виплачених сум;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_4 щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення, ОСОБА_1 з 30.03.2023 року по 26.05.2023 року, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_4 (ЄДРПОУ НОМЕР_9 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) грошове забезпечення за період 30.03.3023 року по 26.05.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2023 року відповідно та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що позивач проходив військову службу з 11.09.2006 року по 30.12.2020 року у військовій частині НОМЕР_1 ; з 10.01.2022 року по 29.03.2023 року у військовій частині НОМЕР_2 , яка з 01.08.2022 перебувала на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 ; з 30.03.2023 року по 26.05.2023 року у військовій частині НОМЕР_4 . У жовтні 2024 позивач звернувся з письмовими заявами до в/ч НОМЕР_1 та до в/ч НОМЕР_2 з щодо надання інформації стосовно здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 30.12.2020 та з 10.01.2022 по 29.03.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 Постанови КМУ №704, та надання довідки про щомісячний розмір грошового забезпечення за період проходження служби та про розмір нарахованої та виплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2020, 2022, 2023 рік. Відповіді від ВЧ НОМЕР_1 не надходило. 24.10.2024 року ВЧ НОМЕР_2 листом №1542/13553 повідомила про те, що виплата грошового забезпечення здійснювалась виходячи з розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб встановленого законом на 01.01.2018 року (1762 грн). Позивач в грудні звернувся до ВЧ НОМЕР_3 щодо здійснення перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01.08.2022 року по 29.03.2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 Постанови КМУ №704. 11.12.2024 року ВЧ НОМЕР_3 листом №1583 повідомила про те, що виплата грошового забезпечення здійснювалась ВЧ НОМЕР_3 в період з 01.08.2022 року по 29.03.2023 року виходячи з розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб встановленого законом на 01.01.2018 року (1762 грн). 31.12.2024 представником позивача було подано адвокатський запит до ВЧ НОМЕР_4 щодо надання інформації про те, який розміру прожиткового мінімуму, для працездатних осіб був встановлений під час нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу за період проходження служби. Відповідь на адвокатський запит у встановлений строк не надійшла. Позивач вважає протиправними дії відповідачів та такими, що порушують його права, тому звернувся до суду з цим позовом

Ухвалою суду від 22 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а саме: обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду, у разі необхідності подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

На виконання вимог ухвали суду від 22.01.2025 року на адресу суду засобами поштового зв`язку від позивача 07.02.2025 року надійшло клопотання про поновлення строків звернення до суду.

В обґрунтування вищезазначеного клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду вказано, що позивач був впевнений, що відповідачі не можуть порушувати свої зобов`язання щодо виплати грошового забезпечення у належному розмірі. Позивач зазначає, що до моменту поки відповідачі не надали інформацію про те, що здійснювали виплату грошового забезпечення з порушенням норм чинного законодавства, він не мав офіційного тому підтвердження. У своєму клопотанні позивач також посилається на судову практику, у справі № 520/7769/23. Також позивач зазначає, що відповідно до частин 1 і 2 ст.233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача з військової служби і непроведення з ним повного розрахунку при такому звільненні) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч. 1). Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручения копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2). Таким чином, на думку позивача, строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. При цьому, такий строк може бути поновлений судом в разі його пропуску з поважних причин за умови, якщо з дня отримання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. З огляду на вказане, позивач вважає, що за період з 29.01.2020 року по 26.05.2023 року строк звернення до суду ним не порушений.

Ухвалою суду від 12 лютого 2025 року поновлено строк звернення до суду, відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання відзиву на позов (у разі заперечення проти позову) протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Витребувано у Військової частини НОМЕР_4 інформацію про розмір прожиткового мінімуму, який був застосований при нарахуванні грошового забезпечення ОСОБА_1 за період походження служби з березня 2023 року по червень 2023 року; копії карток особових рахунків ОСОБА_1 за період проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_4 .

Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про щомісячний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2020 рік, довідку про розмір нарахованої та виплаченої матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, довідку про розмір нарахованої та виплаченої одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі отримано відповідачами 1, 2, 3 та 4 19.02.2025 року, про що в матеріалах справи містяться довідки про доставку електронних листів.

27 лютого 2025 року через підсистему «Електронний суд» до суду від представника позивача надійшла заява про вступ у справу, як представника.

03 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_3 на позовну заяву, в якому відповідач-3 пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_2 перебуває на повному забезпеченні, в тому числі і на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_3 на підставі рішення Міністра оборони України від 13.06.2022 року №12653/з про включення Командування Сил територіальної оборони до мережі розпорядників коштів другого рівня та окремого доручення Міністра оборони України від 02.03.2022 року №248/1200 щодо надання права начальнику фінансового органу розпорядника коштів другого ступеня зараховувати військові частини на фінансове забезпечення до інших військових частин та з метою оптимізації фінансового забезпечення військових частин Сил територіальної оборони Збройних сил України. Відповідач зазначає, що військова частина НОМЕР_3 здійснює виплату грошового забезпечення виключно у разі отримання витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 про виплату грошового забезпечення. З урахуванням того, що військовою частиною НОМЕР_10 не отримано відповідних витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_2 про виплату: грошового забезпечення, ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 року по 29.03.2023 року, а також виплаченої грошової допомоги на оздоровлення за 2022 рік з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року; грошове забезпечення за період 01.08.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 29.03.2023 та суму грошової допомоги на оздоровлення за 2022, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2022 року та на 01 січня 2023 року відповідно та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30.08.2017 з урахуванням раніше виплачених сум, така виплата позивачу при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 командиром військової частини НОМЕР_3 здійснена не була. Отже, на командира військової частини НОМЕР_2 покладено обов`язок забезпечувати виплату грошового забезпечення та заробітної плати особовому складу у встановлені законодавством терміни шляхом своєчасної передачі начальнику фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_3 необхідних для розрахунків грошового забезпечення і заробітної плати даних. Отже, на думку відповідача-3, з урахуванням того, що командир військової частини НОМЕР_3 наказ від 28.03.2023 №89 (по стройовій частині) не видавав, вимоги щодо виплати будь-яких виплат (вимог) зазначених у цьому адміністративному позові задоволенню, зокрема до військової частини НОМЕР_3 не підлягають.

05 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_2 на позовну заяву, в якому відповідач-2 пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що згідно з абз. 1 п. 4 Постанови № 704, розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Відповідно до абзацу четвертого статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", станом на 01.01.2018 прожитковий мінімум для працездатної особи складав "1762,00 грн.". Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103. Відповідач-2 також зазначає, що скасування пункту 6 Постанови № 103 не впливає на порядок та процедуру проведення перерахунку розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, оскільки постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 не створює підстав для здійснення відповідного перерахунку, а відтак відповідач-2 вважає, що ним не порушено прав позивача у здійсненні нарахування та виплати грошового забезпечення. Також відповідач-2 у відзиві на позовну заяву посилається на порушення позивачем строку звернення із позовом до суду та вважає, що пропущений строк не підлягає поновленню.

07 березня 2025 року через підсистему «Електронний суд» до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 на позовну заяву, в якому відповідач-1 пред`явлений позов не визнав та заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що відповідно до норми п.4 Постанови №704, на час прийняття цієї постанови передбачалося, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Постановою КМУ №103 до п.4 Постанови №704 внесено зміни, якими встановлено залежність розмірів посадового окладу і окладу за військовим (спеціальним) званням від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 1.01.2018р., та вилучено умову, що такий розрахунок повинен проводиться виходячи із 50% розміру мінімальної зарплати, встановленого законом на 1 січня календарного року. Проте, зміст приміток до Додатків 1 та 14 до Постанови №704 не був приведений у відповідність з нормою пункту 4 цієї ж постанови. Згідно з Постановою №704 (в редакції Постанови №103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018р., а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується. Такі ж правила діють при визначенні грошового забезпечення для перерахунку пенсій особам, звільненим з військової служби. Також на виконання ухвали суду від 12.02.2025 року Військовою частиною НОМЕР_1 до суду надано довідку про щомісячний розмір грошового забезпечення позивача за 2020 рік.

Правом подання відзиву на позовну заяву в установлений термін відповідач-4 не скористався.

Частиною першою статті 261 КАС України визначені особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні, а саме відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.6 ст.162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи обставини ненадання відповідачем-4 відзиву у встановлений строк (протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі), суд вирішує питання про залишення позову без розгляду за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, суд дійшов висновку про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, з огляду на таке.

Частиною 1 ст.118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Законодавче обмеження строку, протягом якого особа може звернутися до суду, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Необхідно зазначити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічні правові висновки були висловлені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року у справі №809/1087/17 та від 22 листопада 2018 року у справі №815/91/18.

Крім того, слід зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Відповідно до пункту 17 частини 1 статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

Таким чином, військова служба як державна служба особливого характеру є публічною службою, а для спорів щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби законодавець встановив місячний строк звернення до адміністративного суду.

Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, зробив висновок, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року № 2352 IX (далі - Закон № 2352 IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 року у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 року у справі №380/15245/22, від 17.08.2023 року у справі 380/14039/22, від 07.10.2024 року у справі №500/7802/23, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Водночас, вжиття конструкції "повинен був дізнатись" в розумінні положень частин 2 та 3 статті 122 КАС України означає неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 800/30/17).

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних спорів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.03.2021р. у справі №240/12017/19 зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд звертає увагу, що Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021р. у справі №240/12017/19 відступила від висновків, викладених, зокрема у постановах від 29.10.2020 у справі №816/197/18, від 20.10.2020 у справі №640/14865/16-а, від 25.02.2021 у справі №822/1928/18 щодо застосування строку звернення до суду у соціальних спорах.

У постанові від 31.03.2021р. у справі №240/12017/19 суд Касаційної інстанції дійшов такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого статтею 122 КАС України, а саме - для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Так, оскільки початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права, при визначенні початку цього строку суд має з`ясувати момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Спірні правовідносини у цій справі стосується питання обчислення позивачу грошового забезпечення за період з 29.01.2020 року по 26.05.2023 року, а також виплачених грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року.

З адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 17.01.2025 року засобами поштового зв`язку (вх. №3424/25) та згідно штампу Укрпошта на конверті 11.01.2025.

Суд зазначає, що заробітна плата (грошове забезпечення) є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено виплату заробітної плати (грошового забезпечення), з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.

Отже, з дня отримання виплати особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що протягом спірного періоду нарахування грошового забезпечення з 29.01.2020 року по 26.05.2023 року, позивач проходив службу в різних військових частинах, про звільненні з яких йому видавався грошовий атестат, з якого позивач був обізнаний як з переліком нарахованих основних та додаткових видів грошового забезпечення, компенсаційними виплатами (в т.ч. щодо грошової компенсації за невикористані дні додаткових відпусток), так із сумами складових грошового забезпечення, виплачених при звільненні.

Суд враховує, що з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999 №1-рп/99, від 13.05.1997 №1-зп, від 05.04.2001 №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX) тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21 березня 2025 року по справі № 460/21394/23 дійшла наступних висновків, «що спірний період [з 01 лютого 2020 року по 30 березня 2023 року] умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» [19 липня 2022 року] та після цього.

Період з 01 лютого 2020 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати [грошового забезпечення] без обмеження будь-яким строком.

Проте період з 19 липня 2022 року по 30 березня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні».

Тобто, на момент нарахування позивачу заробітної плати (грошового забезпечення) за період до 18.07.2022 року, частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

Отже, у даному випадку, позовні вимоги, які стосуються нарахування і виплати позивачу за період проходження військової служби з 29.01.2020 по 18.07.2022 грошового забезпечення, не обмежені будь-яким строком звернення до суду.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

При цьому суд зазначає, що відповідно до пункту 1 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

З огляду на викладене, строк звернення до суду продовжений законом, а саме, пунктом 1 Прикінцевих положень КЗпП України, на строк дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), про що зазначено у постанові Верховного Суду від 17.08.2023 у справі №380/14039/22.

Тобто тримісячний строк звернення до суду з цим позовом розпочався з 01.07.2023 та з урахуванням приписів частини шостої статті 120 КАС України закінчився 30.09.2023 (останній день строку звернення до суду).

Як зазначено вище, з адміністративним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 17.01.2025 року засобами поштового зв`язку, тобто з пропуском тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 березня 2025 року по справі № 460/21394/23.

Суд також зазначає, що отримання позивачем відповідей відповідачів на його звернення зі спірного питання не може змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

В даному випадку, отримуючи грошове забезпечення щомісяця, а також грошові атестати при звільненні з військових частин, позивач мав реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації, з яких складових складається грошове забезпечення та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок його складових.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідачів, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.

За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.

Суд також звертає увагу на висновки Великої Палати Верховного Суду у питанні поновлення строків (від 28 липня 2022 року у справі №9901/611/19), за якими поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Суд зазначає, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та з обставин незалежних від сторони унеможливила звернення до суду з адміністративним позовом.

Суд звертає увагу, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку.

Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивача з 29.03.2023 року виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває на фінансовому забезпеченню Військової частини НОМЕР_3 та проведено остаточний розрахунок належних до виплати сум грошового забезпечення при звільненні, зокрема за спірний період проходження служби у вказаній частині, а саме з січня 2022 року по березень 2023 року, що підтверджується листом Військової частини НОМЕР_3 №1583 від 11.12.2024 року, а також Довідкою про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.07.2022 р. по 29.03.2023 р., де розрахунок окладу за військовим званням «підполковник» проведено згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 року №704 (зі змінами від 12.05.2023 №481) та розрахунок посадового окладу 23 тарифного розряду згідно Постанови КМУ від 30.08.2017 року №704 (зі змінами від 12.05.2023 №481) від 11.12.2024 року №1581.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивача з 30.12.2020 року виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та проведено остаточний розрахунок належних до виплати сум грошового забезпечення при звільненні, зокрема за спірний період проходження служби у вказаній частині, а саме з січня 2020 року по грудень 2020 року, що підтверджується Довідкою про проходження позивачем військової служби, яка видана Військовою частиною НОМЕР_11 , а також Довідкою про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії з урахуванням індексації від 28.02.2025 року №391.

Також у своїй заяві про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, позивач посилається на те, що відповідачами при його звільненні не було надано повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Суд критично ставиться до зазначеної позиції, з огляду на той факт, що позивачем при звільненні було отримано належне до виплати грошове забезпечення, що підтверджується довідками про виплату основних та додаткових видів грошового забезпечення позивача, які наявні в матеріалах адміністративної справи. Отже при отриманні грошового забезпечення при звільненні позивач не був позбавлений можливості самостійно звернутися до відповідачів зі зверненням щодо правильності розрахунку його грошового забезпечення, а також у разі виявлення порушення мав у трьохмісячний строк звернутися із позовом до суду, проте, останній починаючи з 30.12.2020 року (дата виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ), з 29.03.2023 року (дата виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 ) та з 26.05.2023 року (дата виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_4 ) і до 01.10.2024 року (дата звернення до відповідача-1 про перерахунок та виплату грошового забезпечення) не вчиняв дій з метою поновлення свого порушеного права, як і не вчиняв дій задля того, аби дізнатися про це, про протилежне позивачем суду не повідомлено та не підтверджено належними та допустимими доказами.

Водночас позивачем не надано жодного доказу на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду у визначений КАС України строк.

Суд критично ставиться до посилань позивача на судову практику, викладену у рішеннях суду першої та апеляційної інстанцій у справі №520/7769/23 з огляду на те, що висновки у вищезазначеній справі є не релевантними даному спору та стосувалися інших спірних правовідносин, а відтак застосуванню у даній справі не підлягають.

При цьому, з урахуванням положень ст. ст. 122, 123 КАС України, обов`язок доказування поважності причин пропуску строку звернення до суду покладений на позивача.

Вказані обставини свідчать про те, що і на момент розгляду справи судом, та маючи обов`язок, у відповідності до положень ч. 1 ст. 45 КАС України, добросовісно користуватися процесуальними правами, позивачем не підтверджено наявності поважних причин пропуску процесуального строку, натомість останній легковажно поставився до обов`язку доведення належними та допустимими доказами причин пропуску строку звернення із адміністративним позовом до суду.

Відповідно до частини 4 статті 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду було виявлено після відкриття провадження в адміністративній справі, підстави, наведені останнім у заяві про поновлення такого строку звернення до суду є неповажними, інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними суд не вбачає, у зв`язку із чим, наявні всі передбачені законом умови для застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, а позовна заява підлягає залишенню без розгляду у відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Керуючись ст.ст. 123, 240, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача-1 Військової частини НОМЕР_1 , відповідача-2 Військової частини НОМЕР_2 , відповідача-3 Військової частини НОМЕР_3 , відповідача-4 Військової частини НОМЕР_4 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Копію ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена за правилами, встановленими ст.ст. 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Тулянцева