Справа № 280/1866/25
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 280/1866/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Коршуна А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року

у адміністративній справі № 280/1866/25 за позовом Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» до Управління Східного офісу Державної аудиторської служби в Запорізькій області про визнання протиправним акту та висновку та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року відмовлено у задоволені адміністративного позову Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» до Управління Східного офісу Державної аудиторської служби в Запорізькій області про визнання протиправними висновки викладені в акті ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/2 щодо окремих питань фінансово-господарської діяльності державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» за період з 01 січня 2022 року по вересня 2024 року та викладені у ВИСНОВКАХ управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 26 лютого 2025 року на заперечення установи до акта ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/2 , а також про скасування в повному обсязі висновків викладених аудиторською групою Управління Східного офісу викладених в акті ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/2 та висновків викладених в ВИСНОВКАХ управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 26 лютого 2025 року на заперечення установи до акта ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/2 щодо здійснення фінансових порушень на суму 17 469 634,01 грн. в тому числі порушення щодо не донарахування одноразової грошової допомоги особам рядового і начальницького складу установи, передбаченої Постановою КМУ №168 у сумі 17 279 037,84 грн., а саме: недонарахування особами рядового і начальницького складу додаткової винагороди 12 570 741,31 грн., податку на доходи фізичних осіб 2 262 733,44 грн., єдиного внеску 2 765 563,09 грн. в повному обсязі, а також висновка щодо здійснення установою фінансового порушення - завищення обсягу сплати до бюджету земельного податку у сумі 190 596,17 грн. в повному обсязі, та в частині визнання вірним нового висновку акту ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/2: «Висновок: загалом проведеною ревізією встановлено фінансових порушень на загальну суму 137 689,19 грн., в тому числі зайве нарахування та сплата особам рядового і начальницького складу надбавки за особливості проходження служби - 14 578,06 грн., податку на доходи фізичних осіб -2 624,05 грн., єдиного внеску - 3 207,17 грн. В ході ревізії дане порушення усунуто в повному обсязі; недоотримання доходів загального фонду державного бюджету -89 000,86 грн. (в ході ревізії дане порушення усунуто в повному обсязі); покриття за рахунок коштів державного бюджету вартості електричної енергії , спожитої сторонньою юридичною особою -21 967,05 грн. (в ході ревізії дане порушення усунуто в повному обсязі); лишки товарно-матеріальних цінностей - 6 312,00 грн. (в ході ревізії дане порушення усунуто в повному обсязі)».

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку позивачем по справі з підстав його необґрунтованості внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невірного застосування норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на безпідставність і надуманність доводів позивача та на відсутність підстав для задоволення вимог апелянта, у зв`язку з чим просить залишити без задоволення вимоги апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не знаходить підтав для задоволення вимог апеляційної скарги позивача, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом оскарження у цій справі є висновки Акту № 040808-20/2 від 27 січня 2025 року, складеного за результатом проведеної Східним офісом Держаудитслужби на виконання п.6.3 Плану проведення заходів державного фінансового контролю на IV квартал 2024 року планової виїзної ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» за період з 01 січня 2022 року по 30 вересня 2024 року, а тому суд першої інстанції перевіряючи їх правомірність та обгрунтованність досліджував як наведені в позові доводи Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» так і обставини, які передували зверненню позивача до суду.

Зокрема, суд першої інстанції звернув увагу, що у відповідь на подані Державною установою «Софіївська виправна колонія (№ 55)» до управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області заперечення до Акту за вих. № 7/12-196 від 31 січня 2025 року відповідачем було надано висновки на заперечення до Акту, а у подальшому на адресу Виправної колонії відповідачем направлено вимогу від 03 березня 2025 року № 040808-15/632-2025 «Про усунення виявлених порушень», в якій зазначено про встановлене ревізією порушення, яке станом на момент направлення вимоги не усунуто, а саме: наслідок нарахування та оплати додаткової винагороди пропорційно та за фактично відпрацьований час несення служби замість забезпечення виплат зазначеної винагороди у встановленому розмірі 30 000 грн чим порушено вимоги пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», що призвело до недоотримання особами рядового і начальницького складу Виправної колонії за період з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року додаткової винагороди в загальній сумі 12 570 741,31 грн. Також зазначеною вимогою позивача зобов`язано: 1. Розглянути матеріали проведеної ревізії та видати відповідний розпорядчий документ, яким визначити осіб, відповідальних за виявлені ревізією порушення. Розглянути питання щодо притягнення вказаних осіб до відповідальності; 2. Відповідно до п.1 Постанови №168 здійснити нарахування і виплату недоотриманої в період з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року особами рядового і начальницького складу виправної колонії додаткової винагороди в сумі 12 570 741,31 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, усі викладені в Акті ревізії від 27 січня 2025 року №040808-20/2 порушення фінансово-господарської діяльності позивачем усунуто, окрім порушення щодо недоотримання особами рядового і начальницького складу Виправної колонії за період з 24 лютого 2022 року по 01 червня 2022 року виплати додаткової винагороди в сумі 12 570 741,31 грн., проте, вимога відповідача від 03 березня 2025 року № 040808-15/632-2025 «Про усунення виявлених порушень» позивачем в межах даної адміністративної справи не оскаржується, а свої права та охоронювані законом інтереси позивач вважає порушеними внаслідок того, що зазначені у розділі 2.4 Акту підрозділу «Видатки на виплату грошового забезпечення» (абзаци 3,4 на стр.42 Акту та абзацах 1-3 стр.77 Акту) висновки та обґрунтування уповноважених осіб відповідача, також як і викладені у Висновках на заперечення до Акту висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд першої інстанції виходячи з предмету даного спору, яким є правомірність висновків Акту ревізії № 040808-20/2 від 27.01.2025 року та висновків на заперечення до акту, які є його невід`ємною частиною, правильно керувався положеннями: п.1 ч.1 ст.19, ст.55, ч.5 ст.125 Конституції України; ст.4, ч.1 ст.5, п.1 ч.1 ст.19 КАС України; ч.1 ст.1, ч.2 і ч.3 ст.2, п.7 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року № 2939-XII (далі Закон 2939-XII); абз.2 п.3, п.35, п.42, п.43, п.46, п.50 Порядку проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (далі Порядок № 550),

На підставі правового аналізу наведених вище норм та виходячи зі сталої правової практики Верховного Суду з питань поділу юридичних актів і ознаків правозастосовних (індивідуальних) нормативно-правових актів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що для позивача тягнуть настання наслідків у вигляді порушення прав, свобод та інтересів саме дії/рішення органу фінансового контролю, вчинені/прийняті на підставі акту перевірки, за результатами проведеної перевірки фінансово-господарської діяльності позивача, а тому саме такі дії/рішення можуть бути оскаржені до суду у визначеному законом випадку.

Оскільки, актом застосування норм права є індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права, і акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам та створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, при цьому нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію, нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин судом першої інстанції у даному випадку обгрунтовано наголошено на тому, що акт є службовим документом, який підтверджує факт проведення ревізії і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фінансової інспекції, що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2024 року по справі №160/14339/23.

За наведених обставин, судом правильно акцентовано увагу на тому, що у даному випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що, в свою чергу, відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є документом (рішенням), який встановлює відповідальність суб`єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні КАС України.

Оскільки викладені у акті висновки не породжують обов`язкових юридичних наслідків, водночас судження контролюючого органу про наявність фінансових порушень є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству, і такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких будуть покладені згадувані висновки акта.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції на переконання колегії суддів дійшов у цій справі цілком законих висновків про те, що зазначені в акті перевірки висновки та висновки на заперечення до акту перевірки не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні КАС України, і самі по собі не зумовлюють виникнення будь-яких прав та обов`язків для осіб, діяльність яких перевірялася, тому його висновки не породжують обов`язків для позивача та не порушують його прав. А виходячи з того, що Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, саме тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Крім того, оскільки самі по собі висновки Акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності не породжують, не змінюють та не звужують права позивача, не встановлюють для нього додаткових обов`язків та не покладають відповідальність, а тому не є рішеннями суб`єкта владних повноважень (нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії), суд першої інстанції не вбачаюяи порушення прав позивача з боку відповідача дійшов правильного у цій справі висновків про відсутність підстав для визнання висновків протиправними та скасування їх в судовому порядку, а з огляду на те, що вимоги позивача про затвердження нового висновку відповідачем є похідними від вимоги про скасування Акту та висновків на заперечення до Акту, у відмові в задоволенні яких суд дійшов раніше, суд обгрунтовано виснував про відсутність, що такі вимоги також не підлягають задоволенню.

Оскільки доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції по суті спору не спростовуються, а колегія суддів вважає прийняте у цій справі судове рішення цілком обґрунтованим та таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права, апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» - залишити без задоволення

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 червня 2025 року залишити без змін

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя А.О. Коршун