Справа № 300/4452/25
Суддя: Могила А.Б.
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" серпня 2025 р. справа № 300/4452/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Могили А.Б., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області протиправно не зараховано до страхового стажу трудові періоди зазначені в трудовій книжці, іспанському формулярі та довідці про визначення права на пенсію. Тому, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком періоди роботи в російській федерації з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004, період роботи в Іспанії з 22.09.2009 по 23.05.2024, та провести з 01.01.2025 перерахунок та виплату пенсії з урахуванням проведених виплат.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01.01.2025 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області при призначенні пенсії не зараховано до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії по віку періоди роботи в російській федерації з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004 та період роботи в Іспанії з 22.09.2009 по 23.05.2024. Вказав, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 не можу бути підставою для незарахування періодів роботи до його страхового стажу. Крім цього, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області безпідставно не враховано до розрахунку пенсії іспанський стаж з 22.09.2009 по 23.05.2024 в розмірі 3393 дні, який вказаний у іспанському формулярі від 10.07.24. Тому, до розрахунку пенсії слід зарахувати іспанський стаж в розмірі 3393 дні, на підставі угоди між Україною та Іспанією про соціальне забезпечення.
Відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористався правом на подання відзиву на позовну заяву відповідно до якого проти позову заперечив. У відзиві зазначив, що на час звернення із заявою про призначення пенсії за віком в Україні не діяла Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. Звернув увагу, що трудова книжка та довідки, якими позивач обгрунтовує позовні вимоги, подані без перекладу на українську мову. Зазначив, що пенсія позивачу вже призначена і виплачується, а стаж набутий на території Королівства Іспанії зараховується тільки для визначення права на пенсію і не може враховуватися для обчислення пенсії. Просив суд у задоволенні позову відмовити.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.07.2025 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні).
Згідно з ч.3 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, розгляд яких проводився за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), заявами по суті справи є позов та відзив.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення її учасників (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 , як пенсіонер з 01.01.2025, отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (а.с.119).
Позивач 01.01.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про надання інформації щодо стажу роботи на території Королівства Іспанія за період з 22.09.2009 по 28.11.2024 (а.с.31).
Надалі, позивач 18.02.2025 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зі скаргою про те, з яких підстав не зараховано до його стажу періоди роботи на території російської федерації та Королівства Іспанії та з яких підстав у розрахунку пенсії страховий стаж 19 років 7 місяців, а в електронному пенсійному кабінеті 31 рік 9 місяців (а.с.37-39).
У відповідь на вказану скаргу відповідач листом від 18.03.2025 №2226-1440/Ц-02/8-0900/25 повідомив, що в листі від 29.01.2025 вже надавалася детальна інформація, щодо розміру пенсії, тривалості страхового стажу та стажу за кордоном. Також було вказано інформацію про причини незарахування періодів роботи на території російської федерації. Вказав, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов?язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Тобто, остаточний результат щодо страхового стажу приймається спеціалістами, які призначають пенсію з врахуванням змін в пенсійному законодавстві. Зазначив, що коефіцієнт страхового стажу позивача визначено правильно (а.с.42-44).
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідачів, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що склалися в даній адміністративній справі, суд зазначає наступне.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).
Основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (частина 1 статті 92 Конституції України).
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (надалі Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (надалі Закон №1058-IV) (в редакціях чинних на момент виникнення спірних правовідносин).
Закон №1058-IV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Частиною 1 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина 2 статті 24 Закону №1058-IV).
При цьому, відповідно до частини 4 статті 24 цього Закону періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми Закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів у ній (надалі Порядок №637).
У пунктах 1 та 2 Порядку зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Разом з тим, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків (пункт 2 Порядку №637).
Також, відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок.
З системного аналізу наведених норм слідує, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені або зазначені неточні відомості про роботу працівника у певний період, то для підтвердження трудового стажу приймаються інші документи, на підставі яких можна дійти висновку, де і протягом якого періоду працював працівник. Ці документи можуть бути видані роботодавцем (його правонаступником), архівними установами, до яких передано документи з особового складу для зберігання. Якщо є можливість підтвердити трудовий стаж даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то використовуються ці відомості.
Тобто надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Відомостями, які містяться в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 15.02.1984, копія якої містяться в матеріалах справи, підтверджено періоди його роботи з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004 (а.с.17-21).
Суд зазначає, що трудова книжка ОСОБА_1 містить всі необхідні записи, які засвідчені роботодавцем та дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази на підставі яких позивач був прийнятий на таку роботу за спірні періоди.
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (надалі Інструкція №58), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року №110, встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
В пунктах 2.2, 2.4 Інструкції №58 також передбачено, що до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою записи про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Одночасно, у пунктах 2.6, 2.8-2.10 Інструкції зазначено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження», «Відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)» і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.
Відповідно до п.2.27 Інструкції №58 запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер.
Днем звільнення вважається останній день роботи.
Як вже встановлено судом, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004, оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Частиною 1 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, зокрема з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (надалі Угода) пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.
Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Статтею 5 Угоди передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Частинами 2-3 статті 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасників Угоди враховується трудовий стаж, придбаний на території будь-якої з цих держав, а так само на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цієї Угоди. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність.
Таким чином, на громадян України, які працювали на територіях інших держав учасниць Співдружності Незалежних Держав, які приєдналися до вказаної Угоди, розповсюджувалася дія нормативних актів приймаючої Держави в галузі пенсійного забезпечення, у тому числі тих, які визначали порядок зарахування трудового стажу.
З огляду на викладене, цією Угодою визначено стаж, який підлягає врахуванню при визначенні розміру пенсії.
Як на підставу для відмови у зарахуванні до стажу позивача спірного періоду роботи, відповідачем зазначено те, що російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992.
За змістом статті 70 Віденської конвенції про право міжнародних договорів (набрала чинності для України 13.06.1986) якщо держава виходить з багатостороннього договору припинення договору відбувається з дня набрання чинності виходу з договору.
В той же час, всі первинні документи не можуть піддаватися сумніву та позбавляти особу права на отримання пенсії, з урахуванням стажу, який вона набула на законних підставах, тільки з тих міркувань, що Україною у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з російською федерацією.
З огляду на наведене, є необґрунтованими доводи відповідачів щодо неможливості зарахування періоду роботи позивача на території російській федерації, з підстав припинення участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки у період роботи позивача на території російської федерації вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
При цьому суд зазначає, що за наявності чинних, у періоди роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірних періодів роботи до його страхового стажу, та як наслідок позбавлення його конституційного права на соціальний захист.
Суд не бере до уваги доводи Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на відсутність перекладу на українську мову трудової книжки та довідок, якими позивач обгрунтовує позовні вимоги, як на підставу відмови в позові, оскільки незарахування вищевказаних періодів роботи мотивована тільки припиненням Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Стосовно позову в частині зобов`язання відповідача зарахувати до розрахунку пенсії періоду роботи в Королівстві Іспанія з 22.09.2009 по 23.05.2024, окрім вищенаведених висновків суд зазначає наступне.
Між Україною і Королівством Іспанія 07 жовтня 1996 року укладено Угоду про соціальне забезпечення громадян, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян» від 17 грудня 1997 року № 741/97-ВР (надалі Угода).
Відповідно до статті 5 Угоди, кожна з Договірних Сторін виплачуватиме заінтересованим особам, які проживають на території іншої Договірної Сторони, передбачену допомогу відповідно до свого законодавства, якщо цією Угодою не передбачено інше.
Згідно із частинами першою, другою статті 10 Угоди, працівник, який постійно або тимчасово підпадав під дію законодавства тієї чи іншої Договірної Сторони, матиме право на допомогу, яка регулюється цією главою на таких умовах: компетентні органи кожної Договірної Сторони визначають право на допомогу та обчислюють її, враховуючи тільки трудовий чи страховий стаж, який був набутий під час поширення на працівника дії законодавства цієї Сторони; так само Компетентні органи кожної Договірної Сторони визначають право на допомогу, додаючи до свого трудового чи страхового стажу трудовий чи страховий стаж, набутий згідно із законодавством іншої Договірної Сторони.
На виконання статті 21 Угоди, Міністерством праці та соціальної політики України і Міністерством праці та соціальних питань Королівства Іспанія 17 січня 2001 року було укладено Адміністративний договір про порядок застосування Угоди між Україною та Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян (надалі Адміністративний договір).
Відповідно до частини 4 статті 5 Адміністративного договору коли у клопотанні про призначення пенсії, що подається згідно з пунктом 1 цієї статті, зазначається трудовий чи страховий стаж, що підпадає під законодавство однієї з Договірних Сторін, а клопотання подається до Компетентного органу іншої Договірної Сторони, ця остання сторона надсилає клопотання і подані документи до Органу координації іншої Договірної Сторони, зазначивши дату подання клопотання.
Згідно із частинами 1, 3 статті 6 Адміністративного договору Компетентний орган однієї Договірної Сторони, який прийняв документи для відкриття справи, заповнює титульний формуляр згідно з встановленим зразком і без затримок надсилає два примірники до Органу координації іншої Договірної Сторони.
Титульні формуляри доповнюються документами, які підтверджують дані, наведені у них.
Після отримання формуляра Компетентний орган однієї Договірної Сторони повертає Компетентному органу іншої Договірної Сторони один примірник формуляра, де повинно бути вказано трудовий чи страховий стаж, набутий відповідно до її законодавства, і розмір допомоги, призначеної зацікавленій особі.
Чинним законодавством передбачена можливість зарахування до страхового стажу періоду роботи на території Королівства Іспанія за умови відповідного документального підтвердження стажу компетентними органами.
Як вбачається з матеріалів справи від Компетентного органу Іспанії надійшов формуляр UCR/E-3, яким підтверджується наявність у позивача трудового стажу у загальній кількості 3393 дні (а.с.64-70).
Положення Угоди між Україною і Королівством Іспанія про соціальне забезпечення громадян базуються на пропорційному принципі, за яким право на пенсію визначається виходячи із сумарного страхового стажу, набутого на території обох держав, і кожна держава призначає та виплачує пенсію за страховий стаж, набутий на своїй території. При призначенні пенсії в Україні страховий стаж, набутий на території Королівства Іспанія, може бути врахований лише для визначення права на пенсію.
Відтак, частина пенсії за страховий стаж, набутий на території Королівства Іспанія, призначається іспанською стороною, а за страховий стаж набутий на території України - українською стороною. Пенсія призначається шляхом підсумовування іспанського та українського страхового стажу лише для набуття права на пенсію і жодним чином не впливає на її розмір.
Угода про соціальне забезпечення громадян, укладена між Україною і Королівством Іспанія, дає змогу підсумувати стаж і визначити право на призначення пенсії особі на території України. Але пенсія призначається тільки за стаж, набутий безпосередньо на території України.
Беручи до уваги приписи Угоди про соціальне забезпечення громадян, укладеної між Україною і Королівством Іспанія, при призначенні пенсії Пенсійний фонду України підсумовує увесь стаж здобутий, як на території України, так і на території Королівства Іспанія, і з нього визначає теоретичну пенсію. Розмір української пенсії розраховується пропорційно до стажу, отриманого в Україні.
Отже, період роботи позивача на території Королівства Іспанія, документально підтверджений компетентними органами Королівства Іспанія, який становить 3393 дні, підлягає зарахуванню до трудового (страхового) стажу для визначення права позивача на призначення пенсії.
Однак, в силу приписів Угоди про соціальне забезпечення громадян, укладеної між Україною і Королівством Іспанія, трудовий (страховий) стаж, здобутий на території Королівства Іспанія, не враховуються при визначенні розміру пенсії.
Суд зазначає, що право на пенсію визначається виходячи із сумарного страхового стажу, набутого на території обох держав, і кожна держава призначає та виплачує пенсію за страховий стаж, набутий на своїй території. При призначенні пенсії в Україні страховий стаж, набутий на території Іспанії, може бути врахований лише для визначення права на пенсію і не впливає на її розмір.
Як вбачається з розрахунку стажу для визначення права позивача на призначення пенсії відповідачем зараховано періоди роботи позивача на території Королівства Іспанія з 22.09.2009 по 24.12.2009, з 19.04.2010 по 03.08.2010, з 22.11.2011 по 04.10.2012, з 15.04.2013 по 18.07.2015, з 09.10.2018 по 16.04.2024, з 22.04.2024 по 23.05.2024, які документально підтверджені компетентними органами Королівства Іспанія у формулярі UCR/E-3 (а.с.48).
Зважаючи на встановлені обставини справи, та беручи до уваги приписи Угоди про соціальне забезпечення громадян, укладеної між Україною і Королівством Іспанія, суд дійшов висновку про те, що в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з урахуванням трудового (страхового) стажу, здобутого на території Королівства Іспанія, який складає 3393 дні, вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
За приписами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
З урахуванням наведеного, а також відсутності доказів, які б свідчили про недостовірність поданих позивачем документів щодо спірних періодів роботи на території російської федерації, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди його роботи з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004.
Інших підстав для незарахування вищевказаних періодів роботи позивача до страхового стажу відповідачем не наведено, а судом не встановлено.
З метою запобігання порушення права позивача на належну йому пенсію та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав, суд вважає необхідним зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести ОСОБА_1 з 01.01.2025 перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004.
Підсумовуючи наведене вище суд вважає, що позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії підлягає до часткового задоволення.
Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові від 14.03.2017 по справі № 21-3944а16 вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії або утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дії чи бездіяльності є однією вимогою.
Суд зазначає, що позивачем заявлено три позовні вимоги немайнового характеру, дві з яких, є похідними.
Відтак, розмір судового збору за подання до адміністративного суду позову із заявленими ОСОБА_1 вимогами немайнового характеру складає 1211,20 грн. проте, враховуючи норми ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір становить 968,96 грн. (1211,20 грн. х 0,8).
Враховуючи приписи ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд присуджує за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 500 грн. сплаченого судового збору.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо не перерахунку пенсії ОСОБА_1 із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 20.04.2001 по 09.11.2001, з 01.03.2002 по 11.11.2002, з 27.01.2003 по 21.11.2003, з 27.01.2004 по 16.12.2004.
В задоволенні решти позову та до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Могила А.Б.