Справа № 520/22162/24
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-08-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2025 р. Справа № 520/22162/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 13.11.24 по справі № 520/22162/24

за позовом ОСОБА_1

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 , апелянт) звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач), в якій просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні (виконання рішень суду у справі № 520/19136/23) але не більше ніж за 1876 днів;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні (виконання рішень суду по справі № 520/19136/23) - за 1876 днів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.11.2024 відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просив суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що під час проходження ним служби відповідачем не було проведено нарахування та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі №520/19136/23 зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 із розрахунку базового місяця- січень 2008 року. Судове рішення було виконано 26.06.2024.

Згідно зі ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час його звільнення зі служби), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, зроблені ним у постановах від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, апелянт звернув увагу, що у разі звільнення працівника до 19.07.2022 за умови виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:

-до періоду виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 , застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями із можливістю застосування принципу співмірності, зменшивши таку виплату у разі переконання суду про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати;

-до періоду, який починається 19.07.2022, застосовується період розрахунку середнього заробітку, обмежений 6 місяцями, без застосування принципу співмірності.

Апелянт зазначив, що його було виключено зі списків особового складу частини 28.11.2017, розрахунок із ним проведено 26.06.2024, отже, період стягнення середнього заробітку до 19.07.2022 складає 1692 дня, а з 19.07.2022 6 місяців або 184 дня, всього- 1876 днів.

Натомість суд першої інстанції протиправно відмовив йому у задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим він звернувся з апеляційною скаргою.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідач зазначив, що підставою для виплати передбаченого ст.117 КЗпП України відшкодування відповідно до ч.2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника. Позивача звільнено з військової служби наказом першого заступника Міністра оборони України від 20.10.2017 № 115, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.11.2017 № 257 позивача було виключено зі списків особового складу частини 28.11.2017. В той же час, із позовною заявою щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 з урахуванням базового місяцю січень 2008 року позивач звернувся лише 19.07.2023.Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум індексації грошового забезпечення за період 25.04.2016 по 01.12.2017 був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні. Відповідач також зазначив, що індексація грошового забезпечення не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом компенсаційних виплат.

Зауважив, що жодної вини чи протиправних дій з боку ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) стосовно ОСОБА_1 допущено не було, тому апеляційна скарга позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та відповідно до ст.308 КАС України в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, зазначає таке.

Предметом апеляційного перегляду у цій справі є правомірність та розмір стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу належних сум при звільненні.

Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 Військова частина НОМЕР_1 з 2015 року.

Наказом першого заступника Міністра оборони України від 20.10.2017 №115 позивача було звільнено з військової служби в запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.11.2017 №257 позивача було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення 28.11.2017.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі № 520/19136/23, яке набрало законної сили 10.01.2024, зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Північного регіону військова частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 з урахуванням базового місяця січень 2008 року.

26.06.2024 відповідач на виконання рішення суду від 10.01.2024 у справі №520/19136/23 здійснив нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 69786,25 грн за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, що підтверджується платіжною інструкцією №1385, копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.13).

24.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) із заявою щодо нарахування середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Листом від 01.08.2024 № 553/4140 позивача повідомлено про відсутність підстав для нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні (виконання рішення суду у справі №520/19136/23), але не більше ніж за 1876 днів, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що спір щодо невиплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 виник майже через шість років після звільнення позивача. Оскільки при нарахуванні і виплаті ОСОБА_1 належних при звільненні сум індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі-Положення №1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. .

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Колегія суддів зазначає, що спеціальне законодавство, що регламентує порядок проходження військової служби, не містить норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку у зв`язку з затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки нормами спеціального законодавства стосовно військовослужбовців не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів зазначає про застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на дату звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною 2 статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ) положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон №2352-ІХ і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 28 листопада 2017 року.

Стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України в цій справі пов`язане з несвоєчасною виплатою позивачу (у зв`язку з виключенням зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення) індексації грошового забезпечення на суму 69786,25 грн.

Зазначену суму індексації відповідач виплатив лише 26.06.2024 на виконання судового рішення (справа № 520/19136/23).

З аналізу вищенаведених законодавчих норм випливає, що умовами застосування частини 1 статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, однак не більше ніж за 6 місяців.

При цьому, з огляду на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX ) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина 1 статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина 2 статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині 1 статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Колегія суддів враховує, що Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15, усуваючи розбіжності у застосуванні касаційними судами вищезазначених норм матеріального права, виклав таку правову позицію: не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум, яка є обов`язковою для суду апеляційної інстанції при вирішенні цього спору.

Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами у справі, що 28.11.2017 позивач був звільнений та виключений зі списку особового складу в/ч НОМЕР_1 .

Водночас, остаточний розрахунок із позивачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2024 у справі № 520/19136/23 проведено лише 26.06.2024, а саме: виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення в розмірі 69786,25 грн, тобто поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

У зв`язку з виключенням позивача зі всіх видів забезпечення, у відповідача припинився обов`язок виплачувати йому грошове забезпечення, проте як у роботодавця залишилось зобов`язання виплатити на користь працівника середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, має бути виплачене за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку, відповідно до ст.117 КЗпП України, за період з моменту звільнення і до проведення з ним фактичного розрахунку.

Зазначений висновок суду також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно з правовим висновком Верховного Суду, зробленими у постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23 жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Твердження відповідача про те, що індексація не є частиною грошового забезпечення спростовується рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо офіційного тлумачення ст.233 КЗпП України, в якому Конституційний Суд України наголошував на належності сум індексації до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати.

Колегія суддів зазначає, що спірним у цих правовідносинах є період з 29.11.2017 (перший день після виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення) до 26.06.2024 (день остаточного розрахунку).

Законом №2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Таким чином, на час виключення позивача зі списків особового складу, стаття 117 КЗпП України не передбачала жодного обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

На час проведення з позивачем повного розрахунку 26.06. 2024 та на день звернення до суду з цим позовом, стаття 117 КЗпП України передбачає обмеження щодо максимального строку затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком - у шість місяців.

Таким чином, під час вирішення цього спору слід керуватися приписами статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла як до, так і після набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року).

Колегія суддів зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 29.11.2017 по 26.06.2024, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього:

1) період з 29 листопада 2017 року до 18 липня 2022 року, до якого підлягають урахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, та висновки Верховного Суду у справі №761/9584-15-ц щодо застосування принципу співмірності, які стосуються безпосередньо цієї статті у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року;

2) період з 19 липня 2022 року до 26 червня 2024 року, до якого підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які відповідач невчасно сплатив.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі, викладеною у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22.

Отож у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, із врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Щодо розрахунку середнього заробітку за період з 29.11.2017 до 18.07.2022 колегія суддів зазначає наступне.

Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період..

Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі-Порядок №260).

Як вбачається з положень п.7 Порядку № 260, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Отже, при обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця, слід виходити з числа календарних днів за цей період.

Згідно з наданою на виконання ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2025 про витребування доказів довідкою військової частини НОМЕР_1 про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії від 15.07.2025 №136 , грошове забезпечення ОСОБА_1 за вересень 2017 року склало 11223,60 грн, за жовтень 2017 року- 11223,60 грн. Отже, середньоденне грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної військової служби складає 367,99 грн (( 11223,60 грн за вересень 2017 року + 11223,60 грн за жовтень 2017 року) / (30 днів вересня 2017 року + 31 день жовтня 2017 року).

Колегією суддів встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 (29.11.2017) відповідачем не виплачено індексацію грошового забезпечення на загальну суму 69786,25грн.

Зазначена сума була виплачена 26.06.2024.

Отже, зазначені виплати були сплачені позивачу поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 29.11.2017 по 18.07.2022 становить 1692 календарних дні.

Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку за період з 29.11.2017 по 18.07.2022 становить 622 639,08 грн (367,99 грн * 1692 календарних дня).

При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виплати позивачеві індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.12.2017 року по день фактичного розрахунку, колегія суддів враховує те, що впродовж проходження військової служби (до звільнення зі служби 28.11.2017) позивач індексацію грошового забезпечення не отримував, а звернувся з цього приводу до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом до відповідача (згідно з відомостями, що містяться на порталі «Судова влада України») у липні 2023 року, тобто вперше через 5 років 7 місяців з дня його звільнення.

Зазначена обставина, на переконання колегії суддів, є достатньою для застосування принципу співмірності під час обрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.11.2017 по 18.07.2022.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

З аналізу даних, розміщених на офіційному сайті Національного банку України (https://bank.gov.ua/ua/monetary/stages/archive-rish), встановлено, що на дату звільнення позивача (28.11.2017) розмір облікової ставки НБУ становив 13,5% річних.

Період затримки розрахунку становить з 29.11.2017 по 18.07.2022, що складає 1692 календарних днів.

Враховуючи суму недоотриманих коштів 69786,25 грн, 13,5 % річних від цієї суми становитиме 9421,14 грн, тобто 25,81 грн за день затримки розрахунку у 2017 році (9421,14 грн : 365 календарних днів у 2017 році), 25,81 грн за день затримки розрахунку у 2018 році (9421,14 грн :365 календарних днів у 2018 році), 25,81 грн за день затримки розрахунку у 2019 році (9421,14 грн :365 календарних днів у 2019 році), 25,74 грн за день затримки розрахунку у 2020 році (9421,14 грн :366 календарних днів у 2020 році), 25,81 грн за день затримки розрахунку у 2021 році (9421,14 грн :365 календарних днів у 2021 році), 25,81 грн за день затримки розрахунку у 2022 році (9421,14 грн :365 календарних днів у 2022 році).

Враховуючи загальний період затримки розрахунку, шо становить 1692 календарних дні, середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 29.11.2017 по 18.07.2022, з урахуванням принципу співмірності, становитиме 43644,90 грн ((25,81 грн *33 кал.дн.) + (25,81 грн *365 кал.дн.)+ (25,81 грн*365 кал.дн.) + (25,74 грн * 366 кал.дн) + (25,81 грн*365 кал.дн.) + (25,81 грн*198 кал.дн.)

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення позивачем сум середнього заробітку з сумою недоотриманих ним коштів індексації грошового забезпечення, діями позивача та відповідача , колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним (за період з 29.11.2017 по 18.07.2022) належних при звільненні позивача виплат в сумі 43644,90 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Щодо розрахунку середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року до 26 червня 2024 року колегія суддів зазначає наступне.

До цього періоду підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент ухвалення рішення, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, а Верховний Суд у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 зазначив про те, що до цього періоду не підлягає застосуванню принцип співмірності, тому загальна кількість днів затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 19.07.2022 по 18.01.2023 (шість місяців) становить 184 календарні дні.

Таким чином середній заробіток позивача за період 6 місяців складає 67710,16 грн (367,99 грн середньоденне грошове забезпечення*184 календарні дні).

Отже , загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 29.11.2017 по 26.06.2024 , з урахуванням положень ст.117 КЗпП України до та після внесення до неї змін згідно з Законом №2352-ІХ, становить 111 355,06 грн (43644,90 грн + 67710,16 грн).

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, колегія суддів вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку, відповідно до ст.117 КЗпП України, за період з моменту звільнення і до проведення з ним фактичного розрахунку.

Зазначений висновок суду також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

На тлі цього колегія суддів зауважує, що у позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 29.11.2017 по 18.07.2022 1692 дні та за період з 19.07.2022 6 місяців, що складає 184 дні, а всього - 1876 днів, не зазначаючи суми, яку йому необхідно нарахувати та виплатити.

З метою ефективного захисту його прав та законних інтересів позивача колегія суддів вважає за необхідне визначити в судовому рішенні конкретну суму середнього заробітку, яка підлягає нарахуванню та виплаті позивачеві.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати судове рішення у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції положень ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин, з ухваленням нового судового рішення про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування не невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2017 по 26.06.2024 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні із зазначенням конкретної, розрахованої колегією суддів суми 111 355,06 грн.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду позовних вимог ОСОБА_1 неправильно застосував положення ст.117 КЗпП України до спірних правовідносин, без урахування правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного Суду, викладеної у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, та, як наслідок, ухвалив помилкове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову: визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування не невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2017 по 26.06.2024 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні в сумі 111 355,06 грн.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року по справі № 520/22162/24 - скасувати.

Ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2017 по 26.06.2024 включно.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.11.2017 по 26.06.2024 у сумі 111 355 (сто одинадцять тисяч триста п`ятдесят п`ять ) гривень 06 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк