Справа № 160/34489/24
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 160/34489/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 (суддя Ніколайчук С.В.) в адміністративній справі №160/34489/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, в якій просить:

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 09.04.2022 по 07.09.2022 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 09.04.2022 по 07.09.2022 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням виплачених сум;

визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та додаткових видів грошового забезпечення, у тому числі, але не виключно, щомісячних та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення та премії), грошову допомогу на оздоровлення, з 08.09.2022 по 11.09.2023 включно без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 року № 704;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 08.09.2022 по 11.09.2023 включно грошове забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислугу років, та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення), та премії а також грошову допомогу на оздоровлення, із розрахунку шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, з урахуванням виплачених сум.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 позов залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаним вище судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду та направити справу до суду 1-ї інстанції для продовження її розгляду по суті.

Зокрема, позивач звернув увагу на те, що правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення) визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку. Оскільки до 18.07.2022 включно діяла редакція ст. 233 Кодексу законів про працю України, згідно з якою строки звернення до суду із позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення (заробітної плати) та його складових частин не застосовувалися, то строк позовної давності не застосовується до позовних вимог, що стосуються обчислення грошового забезпечення за період з 09.04.2022 по 18.07.2022 включно. Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 05 грудня 2024 року у справі № 560/866/24, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 990/156/23. Таким чином, застосуванню до спірних правовідносин в частині періоду з 09.04.2022 по 18.07.2022 включно підлягає частина 2 статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції, чинній по 18.07.2022 включно. А тому, в частині періоду з 09.04.2022 по 18.07.2022 строки на звернення до суду позивачем не можуть бути пропущені.

Щодо обчислення строку на звернення до суду в частині періоду після 19.07.2022 то, відлік строку починається з моменту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, як того вимагає частина 1 та 2 статті 233 КЗпП. Іншого моменту початку відліку 3-ох місячного строку на звернення до суду за захистом майнових прав позивача на недоотримані кошти заробітної плати (грошового забезпечення) при проходженні служби, а також у зв`язку з припиненням відносин служби з конкретною військовою частиною чи військової служби загалом у разі звільнення з такої, окрім як дати одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому, частина 1 та 2 статті 233 КЗпП України не містить. Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 17.02.2025 у справі № 160/16618/24.

Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Питання строків звернення до адміністративного суду врегульовано приписами статті 122 КАС України, згідно із частиною першою якої позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абзац перший).

За правилами ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положення статті 122 КАС не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати.

В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року №8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.

Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №460/17052/21, від 25.04.2023 у справі №380/15245/22, від 17.08.2023 у справі 380/14039/22, від 07.10.2024 у справі №500/7802/23, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Спірні правовідносини у цій справі стосуються питання нарахування та виплати позивачу перерахунок грошового забезпечення у належному розмірі (з урахуванням прожиткового мінімуму на перше січня календарного року) за період з 09.04.2022 по 11.09.2023.

Тобто, спірними у даній справі є правовідносини, які виникли як до 19.07.2022 так і після цієї дати.

Колегія суддів враховує, що з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (рішення від 09.02.1999р. №1-рп/99, від 13.05.1997р. №1-зп, від 05.04.2001р. №3-рп/2001), Верховний Суд у рішенні від 06.04.2023р. у зразковій справі №260/3564/22 дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою Закону чинності.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив, зокрема, у постановах від 08 серпня 2024 року по справі №380/29686/23, від 05 грудня 2024 року по справі №560/866/24, від 30 січня 2025 року по справі №640/18806/22.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк (з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні) звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Так, щодо початку перебігу строку звернення до суду, суд касаційної інстанції у постанові від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24 наголосив, що початок перебігу строку звернення до суду у справі №400/6758/24, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

Такий підхід також застосовано Верховним Судом у постанові від 21 березня 2025 року у справі №460/21394/23, постановленій у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду.

Повертаючись до обставин даної справи, колегія суддів зазначає, що згідно наказу від 11.09.2023 № 285 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 , всіх видів забезпечення.

За таких обставин, фактично позивач мав завершити свої правовідносини з відповідачем в частині виплати всіх сум, що належать працівникові при звільненні, саме в день виключення зі списків особового складу військової частини. А відповідач повинен був письмово повідомити позивача про суми, нараховані та виплачені йому при виключення зі списків особового складу частини.

Натомість, у справі, яка розглядається, позивачем зазначено, що про розмір нарахованого і виплаченого грошового забезпечення позивач дізнався з листа-відповіді від 28.11.2024 та 03.12.2024 відповідно з долученням розрахунків грошового забезпечення позивача з усіма складовими такого за весь період служби.

Крім того, позивачем зазначено, що вперше отримав наказ про звільнення з відповіді на адвокатський запит № 6/36/12-4248 від 03.12.2024 з роз`ясненням щодо складових грошового забезпечення позивача та врахованого розміру прожиткового мінімуму (зокрема розміру станом на 01.01.2018).

В наказі від 11.09.2023 №285 не міститься конкретних виплачених сум, однак позивач в позовній заяві оскаржує дії Відповідачів за весь період служби з 09.04.2022 по 07.09.2022 та з 08.09.2022 по 11.09.2023, тобто розрахунків нарахованого грошового забезпечення позивача з «розшифровкою» кожної нарахованої суми за відповідний місяць зазначений наказ №285 не містить.

Доказів протилежного відповідачем на надано, судом першої інстанції не встановлено.

В свою чергу, статтею 30 Закону України «Про оплату праці» визначено, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Таким чином, обов`язок письмового повідомлення про нараховане та виплачене грошове забезпечення (заробітну плату) з розшифровкою по видах із зазначенням конкретних сум, покладається безпосередньо на роботодавця.

При цьому, суд звертає увагу, що такі докази (довідки про виплату, грошовий атестат) повинні містити період виплати, розмір та порядок їх обчислення, враховуючи те, що саме їх розмір позивач вважає неправомірно обчисленим.

Водночас, судом апеляційної інстанції з матеріалів справи не встановлено дату отримання позивачем на руки грошового атестату або повідомлення позивача про складові та розрахунок його грошового забезпечення при переведенні.

Отже, судом першої інстанції не з`ясовано, коли саме позивач отримав письмове повідомлення про суми, нараховані і виплачені при звільненні (переведенні), чи отримував останні грошовий атестат та коли.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 (справа №11-989заі18), згідно із практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

В свою чергу, застосування вимог ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції на момент звернення до суду), без дослідження факту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, та з урахуванням обставин встановлених судом, можна вважати надмірним формалізмом.

Однак, такі обставини залишились поза увагою суду першої інстанції.

Зважаючи на викладене та з урахуванням правової позиції, викладеної Верховним Судом у постанові від 28 березня 2025 року у справі №400/6758/24, на переконання апеляційного суду, висновки суду попередньої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду не ґрунтуються на правильному застосування норм матеріального та дотриманні норм процесуального права, а тому є передчасними.

Крім того, колегія суддів наголошує, що як передбачено ч.ч.3,4 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Верховний Суд у справі №640/5645/19 (постанова від 23.09.2020) щодо застосування положень ч.ч.3 та 4 ст.123 КАС України дійшов висновку, що правила процесуального закону щодо надання можливості позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку або вказати інші причини поважності пропущеного строку, слід застосовувати як на стадії відкриття провадження у справі, так і на стадії розгляду справи після відкриття провадження у справі.

Як зазначено у згаданому рішенні Верховного Суду, постановляючи оспорювану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду, зазначивши, що він не навів будь-яких доводів та не надав доказів в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду. Однак, матеріали справи не містять процесуальних рішень щодо надання можливості позивачу скористатися правом подати заяву, в якій вказати інші причини поважності пропуску строку звернення до суду.

Вказана позиція Верховного Суду є сталою та знайшла своє подальше відображення, зокрема, у постановах від 17.03.2021 у справі №160/3092/20, від 18.03.2021 у справі №640/23204/19, від 31.01.2023 у справі №640/18309/21, від 23.11.2023 у справі №640/15942/19 та від 25.04.2024 у справі №540/8074/21.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції, із урахуванням наведених вище позицій Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву без розгляду, помилково не залишив позовну заяву без руху із зазначенням недоліків, які необхідно усунути (у тому числі з урахуванням доводів відповідача), чим не надав позивачу можливості повідомити про причини (у разі наявності таких) поважності пропуску строку на звернення до суду.

До того ж, зазначаючи про невиконання позивачем вимог КАС України, які встановлюють обов`язок у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску, суд 1-ї інстанції не врахував, що залишення позовної заяви без розгляду, серед іншого, з підстав невиконання позивачем вимог процесуального закону щодо змісту позовної заяви, є залишення її без руху з відповідних підстав, доказів чого матеріали справи не містять. Це при тому, що наведені позивачем обставини (які визнані в подальшому неповажними), були, як це логічно слідує з матеріалів справи, в повному обсязі враховані судом 1-ї інстанції під відкриття провадження у справі.

Підсумовуючи викладене вище, висновки Дніпропетровського окружного адміністративного суду, при залишенні без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.123 КАС України, зумовлюють утворення перешкод особі у доступі до правосуддя і не в повному обсязі ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст.320 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 241,243,308,311,312,320,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 скасувати та направити справу №160/34489/24 до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 22 серпня 2025 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя Л.А. Божко

суддя Ю. В. Дурасова