Справа № 260/571/25
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 серпня 2025 року м. Ужгород№ 260/571/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.

при секретарі судових засідань - Романець Е.М.

та осіб, які беруть участь у судовому засіданні:

позивачка - не з`явилася;

представник позивачки - не з`явився;

представник відповідача - Карунік С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника Лихачова Романа Борисовича звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, а саме:

визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №194 від 28.06.2024 року, яким солдата ОСОБА_2 вважати таким, що самовільно залишив частину, вибув з району ведення бойових дій та призупинити виплату грошового забезпечення з 27.06.2024 року;

визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №2989/кп від 10.07.2024 року "Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 ;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 належне грошове забезпечення та додаткові грошові винагороди солдата ОСОБА_2 у відповідності до вимог Постанови КМУ №884 від 30.11.2016 року, ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 року №260, починаючи з липня 2024 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є матір`ю військовослужбовця ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження. Зазначає, що її син зник безвісти в зоні збройного конфлікту під час проходження ним військової служби. Відповідно до рапорту командира 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2024 року , 27.06.2024 року о 04:00 під час перевірки особового складу 4 стрілецької роти було виявлено відсутність навідника кулеметного взводу військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 . Зброя знаходиться в підрозділі. Пошукові заходи результатів не надали, місце знаходження невідоме, на телефоні дзвінки не відповідає. Відповідно до Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №194 від 28.06.2024 її син вважається таким, що самовільно залишив частину, вибув з району ведення бойових дій, а також йму призупинили виплату грошового забезпечення з 27.06.2024 року.

Позивачка вважає, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 28.06.2024 року №194, яким її син вважається таким, що самовільно залишив частину та наказ від 10.07.2024 року №2989/кп про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військоовї частини порушують її права, як матері військовослужбовця, оскільки відповідачем, на час винесення згаданих наказу не було враховано ряд обставин, які беззаперечно, поза розумним сумнівом, об`єктивно пливають на правильність та законність прийнятого рішення.

З наведених причин, позивач вважає, що оскаржувані накази є незаконним, упередженим, та таким, що порушує її права і підлягає скасуванню в судовому порядку.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.02.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

26.02.2025 року Відповідачем подано відзив на позовну заяву, із змісту якого вбачається, що такий проти позову заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Заперечуючи проти позову вказує на те, що в ході проведення службового розслідування повністю знайшов підтвердження факт того, що військовослужбовець призваний по мобілізації солдат ОСОБА_2 , номер обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки, діючи з особистих мотивів, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», без дозволу командування та начальників,

яким підпорядкований за службою, та без поважних причин був відсутній на військовій службі з 27.06.2024 року по теперішній час, що і слугувало підставою для винесення оскаржуваних наказів.

14.03.2025 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що відповідачем не вжито всіх заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено таку до судового розгляду.

Заслухавши представників сторін, розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2023 №16 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_2 , який прибув з військової частини НОМЕР_3 АДРЕСА_1 , з 17 січня 2023 року зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення, допущено до виконання службових обов`язків за посадою.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.04.2024 №101 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_2 зараховано на котлове забезпечення як такого, що веде бойові дії на території України.

27 червня 2024 року з рапорту вх. №16937 ТВО командира 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону капітана ОСОБА_3 , погодженого командиром 2 стрілецького батальйону підполковником ОСОБА_4 встановлено, що 27.06.2024 року о 04.00 год під час перевірки особового складу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону в населеному пункті АДРЕСА_2 , було виявлено відсутність навідника кулеметного взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 . Зброя військовослужбовця знаходиться в підрозділі. Пошукові заходи результатів не дали, місце знаходження невідоме, на телефонні дзвінки не відповідає.

У відповідності до вимог пункту 15 розділу І Порядку №260 на підставі вказаного рапорту наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдату ОСОБА_2 , як такому, що самовільно залишив частину та безпідставно відсутній на військовій службі (без поважних причин), вибув з району ведення бойових дій призупинено виплату грошового забезпечення.

Окрім того на підставі зазначеного рапорту наказом командира військової частини НОМЕР_4 №2841/кп від 27.06.2024 року "Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 " молодшому лейтенанту ОСОБА_5 доручено провести службове розслідування за даним фактом.

Як вбачається із матеріалів справи факт самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 знайшов своє підтвердження в поясненнях капітана ОСОБА_6 та солдата ОСОБА_7 , які зазначили, що 27 червня 2024 року перебували на ІНФОРМАЦІЯ_1 (прим. - командний пункт) роти у АДРЕСА_2 . Близько 04.00 проведено перевірку особового складу, який знаходився на резерві роти та виявлено відсутність солдата ОСОБА_2 . Зброя солдата ОСОБА_2 залишилась на резерві. Першочергові пошукові дії військовослужбовця силами підрозділу результату не дали, після чого про цю подію здійснено доповідь черговому КСП батальйону. По день надання таких пояснень місцезнаходження солдата ОСОБА_2 не відоме.

В ході службового розслідування молодшим лейтенантом ОСОБА_8 було складено Акт службового розслідування, погодженого помічником командира з правової роботи - начальником служби військової частини НОМЕР_1 майором юстиції ОСОБА_9 та затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_10 , відповідно до якого, у висновку зазначено: "В ході проведення службового розслідування повністю знайшов підтвердження факт того, що військовослужбовець призваний по мобілізації солдат ОСОБА_2 , номер обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки, діючи з особистих мотивів, у порушення вимог статей 65, 68 Конституції України, статті 17 Закону України «Про оборону України», без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, та без поважних причин був відсутній на військовій службі з 27.06.2024 року по теперішній час. Своїми діями солдат ОСОБА_2 , номер обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , порушив вимоги статей 6 (щодо обов?язку знати й сумлінно виконувати вимоги Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України), 11 (щодо обов`яязку дотримуватись військової присяги, Конституції України, законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок), 12 (щодо обов`язку доповідати безпосередньому начальнику про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків), 16 (щодо обов`язку виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою), 37 (щодо обов`язку неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін, та не здійснення доповіді командиру про виконання або невиконання наказу, несвоєчасного (неповного) виконання) Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України; статті 4 (щодо обов`язку неухильно додержуватись законів України, неухильно виконувати вимоги військових статутів) Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України. Додатково в його діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України - самовільне залишення військової частини або місця служби без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану".

На підставі акту службового розслідування видано наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024 №2989/кп "Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 " (далі - наказ №2989/кп).

Так цим наказом встановлено:

"1. Службове розслідування призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 №2841/кп від 27.06.2024 року «Про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини військовослужбовцем НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_5 солдатом ОСОБА_2 », вважати завершеним.

2. За порушення вимог статей 6, 11, 12, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та самовільне залишення військової частини 27.06.2024 року, керуючись вимогами статей 45, 48, 55 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, солдата ОСОБА_2 , номера обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону, притягнути до дисциплінарної відповідальності після повернення до розташування військової частини НОМЕР_5 на підставі матеріалів даного службового розслідування.ї

3. Відповідно до вимог пункту 5 розділу 16 Порядку виплати грошового забезпечення

військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 07 червня 2018 року N? 260, солдату ОСОБА_2 , номеру обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_5 щомісячну премію за липень місяць 2024 року не виплачувати.

4. Відповідно до вимог пункту 15 розділу XXIV порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства Оборони України від 07 червня 2018 року N260, солдата ОСОБА_2 , номера обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону, до наказу про виплату додаткової винагороди, передбачену пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року N? 168, за липень місяць 2024 року не включати.

5. Заступнику командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону з морально-психологічного забезпечення направити повідомлення, до відповідних органів правопорядку, про не прибуття до місця несення служби в район виконання завдань за призначенням, військовослужбовця солдата ОСОБА_2 , номера обслуги кулеметного взводу 4 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

6. Командиру 2 стрілецького батальйону облікувати порушення військової дисципліни та довести даний наказ до осіб, що їх стосується.

7. Контроль за виконанням наказу покласти на начальника штабу - заступника командира військової частини НОМЕР_1 .

8. Начальнику несекретного діловодства наказ довести до посадових осіб в частині, що їх стосується".

Вважаючи такий наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024 року та наказ №194 від 28.06.2024 року такими, що порушують права позивача, зокрема на грошове забезпечення, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Розділом ІІ Конституції України передбачені основоположні права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут), військова дисципліна це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.

Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі (стаття 2 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до абзацу другого статті 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройний Сил України, накази командирів.

Абзацом другим статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут внутрішньої служби), встановлено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такого обов`язку як свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до абзацу першого статті 49 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту внутрішньої служби).

Частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту встановлено, що у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності накласти дисциплінарне стягнення.

Згідно з частиною першою статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів, які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.12.2017 за №1503/31371 (далі Порядок №608).

Отже, військовослужбовець може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності при наявності в його діях складу дисциплінарного проступку за результатами службового розслідування, проведеного з дотриманням вимог Дисциплінарного статуту і Порядку №608.

Згідно з абзацом четвертим пункту 2 розділу І Порядку №608 службове розслідування - це комплекс заходів, які здійснюються відповідно до цього Порядку, з метою перевірки інформації про вчинення правопорушення, з`ясування наявності підстав для призначення службового розслідування, обставин порушення виконавської дисципліни, встановлення осіб, які вчинили правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.

Абзацом першим пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 встановлено, що службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі особи, які проводять службове розслідування).

Заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення (частина друга статті 85 Дисциплінарного статуту, пункт 12 розділу ІІІ Порядку №608).

Судом встановлено, що службове розслідування стосовно позивача було проведено на підставі рапорту вх. №16937 ТВО командира 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону капітана ОСОБА_3 , погодженого командиром 2 стрілецького батальйону підполковником ОСОБА_4 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 2841/кп від 27.06.2024 року.

Статтею 87 Дисциплінарного статуту встановлено, що дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладено після шести місяців з дня виявлення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час проведення службового розслідування, перебування військовослужбовця на лікуванні, у відпустці, під вартою, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Згідно з частиною третьою статті 85 Дисциплінарного статуту службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Тобто службове розслідування у будь-якому випадку не може тривати більш ніж 2 місяці.

Відповідно до абзацу другого пункту 3 розділу ІІІ Порядку №608 днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Суд встановив, що:

- факт залишення позивачем військової частини, на підставі якого призначено службове розслідування, відбувся 27.06.2024 року;

- службове розслідування, за результатами якого прийнято оскаржуваний наказ, призначено відповідно до рапорту вх. №16937 ТВО командира 4 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону капітана ОСОБА_3 , погодженого командиром 2 стрілецького батальйону підполковником ОСОБА_4 та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 2841/кп від 27.06.2024 року;

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 №2989/кп «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 » видано 10.07.2024 року;

- дисциплінарне стягнення ОСОБА_2 не застосовано, а буде притягнуто до дисциплінарної відповідальності позивача після повернення такого до військової частини.

Згідно з пунктом 3 розділу ІІ Порядку №608 службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).

Згідно зі статтею 1 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України продовжено і на момент розгляду судом даної справи.

Відповідно до статті 2 Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Частиною третьою статті 199 Статуту внутрішньої служби встановлено, що військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби у добовому наряді здійснюються у будь-які дні тижня без обмеження загальної тривалості службового часу.

Бойове чергування це виконання бойового завдання. Бойове чергування здійснюється черговими силами і засобами, призначеними від військових частин. До складу чергових сил і засобів входять бойові обслуги, чергові зміни пунктів управління, сил і засобів бойового забезпечення та обслуговування (частина перша і друга статті 332 Статуту внутрішньої служби).

Що стосується самої події залишення військовослужбовцем військової частини 27.06.2022 суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу другого статті 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, зокрема, в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця.

Статтею 14 Статуту внутрішньої служби встановлено, що із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, залишати розташування військової частини із службових та/або особистих питань військовослужбовець може лише за згодою свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Згідно вимог статті 12 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних сил України» №548-XIV, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

З огляду на те, що ніякої доповіді від ОСОБА_2 про можливі причини відсутності на службі не надходили, а заходи з його розшуку результатів не дали, відповідач видав наказ №2989кп від 10.07.2024. «Про завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 » і суд розцінює такий як єдину модель поведінки відповідача.

Пунктом 2 розділу IV Порядку №608 визначено, що особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді; ознайомлюватися з необхідними документами, за потреби - знімати з них (отримувати) копії та долучати до матеріалів службового розслідування; отримувати інформацію, пов`язану із службовим розслідуванням, від юридичних і фізичних осіб з дотриманням вимог законодавства на підставі запиту посадової (службової) особи, яка призначила службове розслідування, чи інших уповноважених осіб відповідно до вимог законодавства України; проводити огляд місцевості, приміщення, предметів та документів, що стосуються службового розслідування, за результатами якого складати акт огляду з обов`язковим зазначенням: предмета огляду та його стислого опису; часу, дати, місця (населеного пункту) огляду; посади, військового звання, прізвища та імені особи, яка складає документ; військового звання, прізвища та імені посадової (службової) особи, яка бере участь у службовому розслідуванні (за необхідності); прізвища, імені, по батькові та фактичної адреси проживання двох присутніх осіб; фактичного місцезнаходження військової частини, установи, підприємства тощо; місця складання документа (номер службового кабінету або іншого приміщення); у разі використання технічних (відео-, фото- або аудіо-) засобів - цифрового пристрою, його назви, моделі; підписів присутніх осіб на кожному аркуші та їх прізвищ, ініціалів, підписів на останньому аркуші; підпису особи, яка склала акт огляду, на останньому аркуші.

Тобто, метою службового розслідування стосовно ОСОБА_2 було встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, які мають значення для прийняття відповідного рішення за вже встановленим фактом самовільного залишення військової частини.

Однак, у даній справі спірні правовідносини виникли з приводу завершення проведення службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_2 27.06.2024 року та припинення невиплати такому грошового забезпечення, додаткової винагороди та премії, внаслідок чого мати позивача, не погоджується з таким наказом та з діями відповідача загалом.

Разом з тим, право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

В контексті завдань адміністративного судочинства звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 9 частини п`ятої статті 160 КАС України визначено, що у позовній заяві у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень зазначаються обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав (свобод, інтересів) осіб у сфері публічно-правових відносин, а матеріальне право на позов в адміністративному судочинстві щодо оскарження бездіяльності, дій чи рішення суб`єкта владних повноважень визнається саме за тими особами, яких вони безпосередньо стосуються, тобто тих, для кого вони породжують, змінюють або припиняють певні правовідносини.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.

Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами (постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №9901/611/18 та від 18.09.2019 у справі №9901/801/18).

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. А гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З аналізу вищезазначених норм, слідує, що під час розгляду справи позивач повинен довести, а суд встановити факти або обставини, які б свідчили про порушення індивідуально виражених прав чи інтересів позивача з боку відповідача, внаслідок прийняття оскаржуваного рішення.

Відтак, для задоволення позову в адміністративній справі суд повинен встановити передусім, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущенням бездіяльності) суб`єктом владних повноважень безпосередньо порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача й що прийняте судом рішення може призвести до ефективного поновлення таких прав, свобод чи інтересів позивача (тобто, повинна бути встановлена існуюча матеріально-правова заінтересованість позивача).

У той же час, відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) оспорюваними бездіяльністю, діями чи рішеннями або невідповідність обраного способу його захисту способам, визначеним чинним законодавством, чи неможливість ефективного порушення такого права, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд зазначає, що дійсне порушення певних прав та інтересів особи, як передумова для судового захисту, а також необхідність його ефективності (тобто, забезпечення внаслідок цього реального поновлення порушеного права), кореспондує положенням ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначено законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку (постанови Верховного Суду від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19).

Окрім того, в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зпу справі №3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Отже, право на оскарження бездіяльності, дій чи рішень суб`єкта владних повноважень надано тій особі, прав, свобод та інтересів якої вони безпосередньо стосуються. В іншому разі, вимога, звернена до адміністративного суду, є безпідставною, а її задоволення не може призвести до ефективного відновлення прав та інтересів позивача.

Проаналізувавши мотиви позовної заяви суд наголошує, що такі зводяться здебільшого про порушення прав сина позивачки - ОСОБА_2 , а з позовною заявою до суду позивачка звертається від свого імені і про порушення своїх прав, а не на захист порушених прав сина.

Таким чином, суд відзначає, що не будучи учасником певних публічно-правових відносин, відповідно, не маючи реально існуючого спору в його межах, позивач не має належних підстав для вимоги щодо вирішення судом правовідносин, які виникли між іншими суб`єктами.

При цьому суд звертає увагу, що сам адміністративний позов вказує на те, що ОСОБА_1 виступає як позивач, а не як представник позивача.

Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Суд вважає, що позивачкою, якою у даній справі виступає ОСОБА_1 на обґрунтування своєї позиції не надано жодних доказів, які б свідчили про об`єктивне порушення саме її прав.

Як вже зазначалося, предметом судового розгляду є питання правомірності наказу відповідача про завершення службового розслідування відносно її сина.

Проте, саме по собі порушення вимог закону діями (бездіяльністю) або рішеннями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх незаконними є доведеність позивачем порушення цими діями або рішенням безпосередньо його прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, під час вирішення спору суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення) а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Враховуючи викладене, особа повинна довести факт порушення її прав чи охоронюваних законом інтересів позивача з боку відповідача внаслідок прийняття рішення.

Окрім того, суд звертає увагу на рішення Верховного Суду від 28.02.2019 у адміністративній справі № 522/3665/17, в якому зазначено, що в контексті завдань адміністративного судочинства (стаття 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу збоку суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що доводи представника позивача є абстрактними, не містять обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Це свідчить про відсутність предмету захисту у суді, адже позивачем не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

Разом з тим, винесення наказу про завершення службового розслідування - це відповідні процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, якими розпочинається розслідування, встановлюються строки його проведення та завершення такого, як єдина модель поведінки відповідача.

З огляду на викладене, в задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з відсутністю порушення прав позивачки у спірних правовідносинах.

Разом з тим, суд зазначає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (ст. 1 вказаного Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 9 Закону України №2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення; сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України. Інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року №884 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, (далі - Порядок №884).

Цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).

Пунктом 3 Порядку №884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Пунктом 4 Порядку №884 передбачено, що виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.

В пункті 5 Порядку №884 зазначено: Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку: Згідно з пунктом 6 Порядку №884, виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно; військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими».

Пункт 7 Порядку №884 передбачає, що виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

Отже, позивачка зможе захистити свої порушені права шляхом звернення до командира військової частини НОМЕР_1 із встановленою заявою та визначеним переліком додатків до такої, після отримання її сином - ОСОБА_2 статусу безвісно відсутнім, на підставі Порядку №884.

Враховуючи встановлені обставини, виходячи з меж заявлених позовних вимог, зробленого судом висновку про обрання позивачем невірного способу захисту своїх порушених прав ,системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Частиною другою ст.9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 ) про визнання протиправним та скасування наказів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25.08.2025 року.

СуддяС.А. Гебеш