Справа № 380/12307/24
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/12307/24 пров. № А/857/28310/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року (суддя Чаплик І.Д., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у червні 2024 року звернувся до суду з адміністративним позовом Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в якому просив: визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт - рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Канюги Андрія Ярославовича, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради від 06.02.2024 № 71456923; зобов`язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за спадкодавцем - ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що звернувся до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно за померлим спадкодавцем з метою подальшого отримання вказаного майна у власність в порядку спадкування. Проте, державним реєстратором прав на нерухоме майно Канюгою Андрієм Ярославовичем від 06.02.2024 № 71456923 було прийняте рішення про відмову у проведенні відповідних реєстраційних дій.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, передбачено можливість проведення державної реєстрації права власності за спадкодавцем на підставі документів, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно та які були видані за життя спадкодавця, але з тих чи інших причин реєстрація права власності на об`єкт нерухомості не була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення речових прав. У роз`ясненні Міністерства юстиції України №22296/13079-26-21/8.4.3 від 25.05.2021 зазначено, що пункт 66 Порядку слід застосовувати у сукупності зі статтею 27 Закону та тими пунктами Порядку, якими встановлено перелік документів для відповідної державної реєстрації. При цьому обов`язковими умовами застосування цього пункту є те, що документ, який відповідно до законодавства підтверджує набуття спадкодавцем прав на нерухоме майно, має бути виданий на його ім`я та за життя спадкодавця. Відповідач зазначає, що разом із заявою про реєстрацію права власності подавалась довідка житлово-будівельного кооперативу №76, яка видана 16.01.2024, тобто після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому не може бути документом, на підставі якого виникло право власності померлої ОСОБА_2 . Стосовно позовної вимоги про зобов`язання прийняти рішення про державну реєстрацію зазначає, що таке є втручанням в дискреційні повноваження.

Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити таку без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 19.01.1989 №26 «Про закріплення квартир в будинках житлово-будівельних кооперативів» видано, зокрема, ОСОБА_2 водію трамваю ЛТТУ, сім`я якої складається з 4-х осіб: неї, чоловіка, двох синів, ордер на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , житлоплощею 25,4 кв. м.

ОСОБА_2 , члену ЖБК-76 було видано ордер від 06 лютого 1989 року №2284 із сім`єю на 4-х чоловік на право зайняття житлового приміщення житлоплощею 25,4 кв. м., яке складається із 2-х кімнат в окремій квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Ордер виданий на підставі рішення загальних зборів житлово-будівельного кооперативу, затвердженого 15.12.1988.

До складу сім`ї належали чотири особи: ОСОБА_2 (основний квартиронаймач), ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_4 (син), ОСОБА_5 (син).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_2 Четвертою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області було заведено спадкову справу №28/2024. Наведене також підтверджується витягом зі спадкового реєстру №75434669 від 16.01.2024.

Згідно з довідкою Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №1/4556 від 20.12.2023, станом на 29.12.2012 інформація про реєстрацію квартири АДРЕСА_1 відсутня.

Згідно з довідкою Четвертої львівської державної нотаріальної контори Львівської області від 16.01.2024 №75/02-14 спадкоємцями за законом є: внук померлої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син померлої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з довідкою Правління ЖБК-76 від 16.01.2024 №09 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 була членом житлово-будівельного кооперативу-76 міста Львова, і їй належить в цьому кооперативі квартира АДРЕСА_1 , який зданий в експлуатацію в 2-му кварталі 1973 року. Квартира окрема, складається з двох кімнат, житловою площею 25,4 кв.м., кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору. Квартира обладнана лоджією. Загальна площа квартири 48,1 кв.м. Член кооперативну ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повністю внесла свій пайовий внесок за вказану квартиру в березні 1985 року. Сума паєнагромаджень складає 5832 карбованці.

Позивач звернувся до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради із заявою за реєстраційним номером 59240937 про державну реєстрацію прав щодо набуття права власності за померлою ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

До заяви було долучено: технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 серія та номер TI01:2021-7009-2080-4823 від 22.12.2023; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 ; довідку про сплату членом кооперативну пайового внеску №09 від 16.01.2024, видану ЖБК №76; довідку про зареєстроване право власності №1/4556 від 20.12.2023, видану Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; витяг зі спадкового реєстру №75434669 від 16.01.2024; довідку про склад спадкоємців від 16.01.2024 №75/02-14, видану Четвертою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області, відомості з ЄДЕССБ.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно Канюгою Андрієм Ярославовичем Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради було прийнято рішення від 06.02.2024 №71456923 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Рішення мотивоване тим, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, а саме: відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Тобто, відповідно до пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, передбачено можливість проведення державної реєстрації права власності за спадкодавцем на підставі документів, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно та які були видані за життя спадкодавця, але з тих чи інших причин реєстрація права власності на об`єкт нерухомості не була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення речових прав.

Не погодившись із таким рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 (далі - Закон №1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах (ч. 3 ст. 10 Закону №1952-ІV).

Під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи (п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону №1952-IV).

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону №1952-IV).

Державна реєстрація прав проводиться, зокрема, в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (ч. 1 ст. 18 Закону №1952-ІV).

Частиною 2 ст. 18 Закону №1952-ІV передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку (ч. 4 ст. 18 Закону № 1952-IV). Державній реєстрації прав підлягають:

-право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва;

-речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут);

-право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

-право забудови земельної ділянки (суперфіцій);

-право господарського відання;

-право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань);

-інші речові права відповідно до закону (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (далі Порядок №1127).

Відповідно до пункту 66 Порядку №1127, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу.

Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкта права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи.

У разі коли нерухоме майно розташоване в межах декількох територій - Автономної Республіки Крим, областей, м. Києва чи м. Севастополя, державна реєстрація прав проводиться в межах однієї території, що обрана заявником.

Пунктом 81 Порядку №1127 передбачено, що у разі участі особи у діяльності кооперативу документом, що підтверджує набуття у власність членом кооперативу завершеного будівництвом об`єкта, є видана таким кооперативом довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі.

Враховуючи вимоги пунктів 66 та 81 Порядку №1127, позивачем державному реєстратору надано: технічний паспорт на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 серія та номер TI01:2021-7009-2080-4823 від 22.12.2023; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 ; довідку про сплату членом кооперативну пайового внеску №09 від 16.01.2024, видану ЖБК №76; довідку про зареєстроване право власності №1/4556 від 20.12.2023, видану Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»; витяг зі спадкового реєстру №75434669 від 16.01.2024; довідку про склад спадкоємців від 16.01.2024 №75/02-14, видану Четвертою львівською державною нотаріальною конторою Львівської області, відомості з ЄДЕССБ.

Апелянт покликається на те, що довідка Житлово-будівельного кооперативу №76 видана 16.01.2024, тобто після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому не може бути документом, на підставі якого виникло право власності померлої ОСОБА_2 .

Суд зазначає, що у постанові від 18 грудня 2013 року у справі №6-138цс13 Верховний Суд України виклав правову позицію, в якій, в тому числі зазначив, що згідно зі статтею 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 01 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому, у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру.

Також, Верховний Суд України у постанові Пленуму від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказав на те, що у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Суд зазначає, що довідка ЖБК №76 від 16.01.2024 №09 повинна розглядатися в першу чергу, як така, що підтверджує два основних моменти, а саме те, що ОСОБА_2 була членом житлового кооперативу та те, що вона повністю внесла пайовий внесок за надану квартиру у 1985 році, а відповідно після внесення пайового внеску у повному обсязі у неї виникло право власності на квартиру.

Та обставина, що довідка видана у 2024 році, як і та обставина, що ОСОБА_2 померла у 2012 році, зазначених обставин не скасовують та не спростовують, оскільки право приватної власності є непорушним та не припиняється із смертю фізичної особи, крім випадків прямо передбачених в Законі.

Також, слід звернути увагу на те, що позивач та/або інші спадкоємці ОСОБА_2 не зможуть за будь-яких обставин надати державному реєстратору довідку про його членство у житлово-будівельному кооперативі, оскільки членом кооперативу була саме ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується, що вказані обставини свідчать про те, що приймаючи спірне рішення державний реєстратор діяв без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що привело до порушення прав, свобод та інтересів позивача, оскільки позивач надав до державного органу всі документи, отримані у встановленому законом порядку, для здійснення державної реєстрації права власності.

Крім того, варто наголосити, що обставина, на яку покликається апелянт щодо видачі довідки ЖБК №76 після смерті спадкодавця, не покладалась в основу оскаржуваного рішення, а тому суд не може врахувати вказані пояснення як належні та релевантні.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію права власності на квартиру варто зазначити наступне.

Верховний Суд у постанові від 10.05.2024 у справі №580/3690/23 дійшов висновку, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення або вчинив бездіяльність за наслідками звернення особи, але таке рішення чи вчинена бездіяльність визнані судом протиправними з огляду на невідповідність чинному законодавству, то суд, як виняток, за відсутності сумнівів у тому, що суб`єктом звернення (позивачем у справі) дотримано усіх визначених законом умов для отримання позитивного результату за наслідками розгляду його звернення та за умови відсутності у суб`єкта, що уповноважений прийняти відповідне рішення за наслідками звернення позивача, дискреції (можливості на власний розсуд визначити зміст рішення та обрати на підставі поданих позивачем документів один з варіантів дій), вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення.

Судом уже встановлено, що позивач при звернені до відповідача подав усі необхідні документи, визначені пунктами 66 та 81 Порядку №1127. За таких умов слід прийти до висновку, що відповідач не мав свободи розсуду при розгляді заяви позивача, оскільки вона відповідала усім вимогам визначеним законодавством, а тому єдиним рішенням, яке міг прийняти відповідач, було би задоволення заяви позивача.

Отже, за даних обставин повноваження відповідача не є дискреційними, а існує єдиний правомірний варіант поведінки.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Апеляційний суд резюмує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення адміністративного позову.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження апелянта не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року у справі №380/12307/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха