Справа № 9901/459/21
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Гімона М. М.
справа №9901/459/21
адміністративне провадження №П/9901/459/21
Народний депутат України ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Верховної Ради України, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Верховної Ради України, зобов`язати Верховну Раду України вчинити дії.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 05.04.2023 адміністративний позов задовольнив частково. Також суд здійснив розподіл судових витрат: стягнув з Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору.
Додатковим рішенням від 07.06.2023 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вирішив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.
Велика Палата Верховного Суду постановою від 09.11.2023 залишила без змін як рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023, так і додаткове рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.06.2023.
Додатковою постановою від 18.01.2024 Велика Палата Верховного Суду постановила стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Верховної Ради України судові витрати.
На адресу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла заява представника позивача про зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду, в якій заявник просив зобов`язати Верховну Раду України протягом десяти робочих днів з моменту постановлення відповідної ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду подати до суду звіт про виконання судових рішень у справі № 9901/459/21.
Ухвалою від 20.08.2025 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відмовив у задоволенні заяви представника позивача про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення у справі № 9901/459/21 за адміністративним позовом народного депутата України ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування індивідуального акта, зобов`язання вчинити дії.
Відповідно до статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів. При прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім. Суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Оскільки я не погоджуюсь з ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.08.2025, вважаю за необхідне викласти свою окрему думку.
Відмовляючи в задоволенні заяви, Верховний Суд вважав встановленим, що відповідач підтвердив, а позивач не заперечував здійснення Управлінням справами Апарату Верховної Ради України у добровільному порядку визначення суми, що підлягає відшкодуванню за трьома судовими рішеннями, та правильності обрахунку вказаної суми. У зв`язку із цим Суд виснував, що питання правомірності нарахування та утримання Управлінням справами Апарату Верховної Ради України як податковим агентом податку на доходи фізичних осіб та військового збору на суму судових витрат, які підлягають відшкодуванню позивачу за рішенням суду не є предметом дослідження у порядку розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, оскільки порушені сторонами питання стосуються застосування норм матеріального права у податкових правовідносинах і можуть бути предметом розгляду окремого судового провадження.
З матеріалів справи слідує, що, підставою для звернення позивача до суду із заявою про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення стало те, що відповідач у справі не в повному обсязі виконав судові рішення в частині стягнення судових витрат, оскільки Управління справами Апарату Верховної Ради України, виконуючи в добровільному порядку судові рішення в цій частині, фактично перерахувало заявнику не повну суму, що була визначена у судових рішеннях.
За позицією відповідача, це сталося через виконання боржником функції податкового агента і утримання з нарахованих за судовими рішеннями сум податку на доходи фізичних осіб та військового збору під час здійснення виплат.
Отже, фактично Суд на стадії розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення зробив висновок про відсутність підстав для здійснення судового контролю за виконанням судового рішення у даній адміністративній справі через встановлення добровільного виконання відповідачем судових рішень в повному обсязі у спосіб нарахування стягувачу відшкодованих судом сум, а питання неповного їх перерахування на користь позивача (яке боржник обґрунтовував необхідністю їх оподаткування) запропонував вирішити в іншому судовому провадженні.
Вважаю, що такі висновки Суду є передчасними, оскільки, серед іншого, Суд мав визначитися, чи є за існуючого правового регулювання інституту здійснення судового контролю і встановлених у справі обставин (обґрунтоване твердження заявника про фактичне неотримання всіх присуджених йому сум) підстави оцінювати повноту виконання судових рішень на стадії розгляду заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.
Прямої відповіді на це питання у нормах статей 382-3821 КАС України не міститься. Лише в частині другій статті 3821 КАС України зазначено, що за наслідками розгляду заяви суд може постановити ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні.
Проте системний аналіз статей 382-3822 КАС України вказує, що під час розгляду заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, Суд має перевірити лише дійсну наявність ознак його невиконання або неповного виконання, на які вказує заявник, але не повинен досліджувати і оцінювати обставини, які спричинили невиконання судового рішення, неналежне чи неповне його виконання. Такі причини можуть бути предметом дослідження вже під час розгляду поданого відповідачем звіту, однак, не на етапі розгляду питання про обов`язок такий подати. Інакше, на моє переконання, змінюється стадія, на якій суд встановлює і оцінює ключові обставини та причини, які вплинули на повноту виконання судового рішення, наслідком чого, за наявності підстав, може бути застосування заходів впливу до суб`єкта владних повноважень, оскільки такі застосовуються відповідно до статті 3823 КАС України саме за результатами розгляду звіту.
Крім того, вважаю, що у даній справі не було підстав вважати встановленим, що позивач не заперечував факт належного виконання відповідачем судових рішень у спосіб нарахування на його користь стягнутих за судовими рішеннями сум, а тому, в умовах неприйняття ним такого способу виконання та твердження про неповне виконання судових рішень, Суд мав задовольнити заяву про зобов`язання подати звіт про виконання судових рішень і вже під час розгляду такого звіту зробити висновки про його прийняття/неприйняття.
Що стосується висновку Суду про неможливість вирішити питання оцінки обґрунтованості дій відповідача із утримання податків з належних до виплати позивачу сум на виконання судових рішень, вважаю необхідним зазначити наступне.
Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до приписів частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення спричиняє відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 3811 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-3823 і 383 цього Кодексу.
Головною метою судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах є, насамперед, реалізація основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання. Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами. Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення. В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.
Статтею 382 КАС України передбачений судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах, який здійснюється судом шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту про виконання судового рішення, а в разі неподання такого звіту або його неприйняття судом - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення.
Процесуальний закон встановлює порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначає певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення, а підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.
На моє переконання, для вирішення питання поданої конкретно у цій справі заяви представника позивача про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення достатніми для її задоволення були повідомлені позивачем обставини отримання виплат у розмірі меншому, ніж присуджено судовими рішеннями. Посилання ж суду на те, що позивач не заперечував правильність обрахунку суми є недоречним, адже саме ці обставини стали підставою для звернення до суду із заявою в порядку, встановленому статтею 382 КАС України. Варто зауважити, що в межах цієї справи примусове виконання судового рішення на підставі отриманих позивачем виконавчих листів виявилося неможливим, а тому цілком виправданим є звернення позивача до такого інституту як встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
З огляду на наведене, вважаю, що у цій справі були достатні правові підстави для задоволення поданої заяви і зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Водночас інші доводи сторін, пов`язані із причинами виникнення різниці між нарахованими і фактично виплаченими сумами, на цьому етапі є передчасними, однак, могли бути предметом розгляду судом в межах цієї справи під час розгляду відповідного звіту. Вважаю, що у Суду не було б перешкод для оцінки обґрунтованості доводів відповідача про наявність підстав для оподаткування сум відшкодування судових витрат позивача, які присуджені на його користь за судовими рішеннями, в межах реалізації судового контролю за виконанням судових рішень.
Суддя Микола ГІМОН