Справа № 420/28548/24
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/28548/24

Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А. Дата і місце ухвалення: 26.06.2025р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 029679 від 20.08.2024р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що спірною постановою його незаконно притягнуто до відповідальності у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу в сумі 17 000 грн. на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення ст.ст.34, 48 цього Закону. Позивач стверджував, що він не є автомобільним перевізником в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», тобто не є суб`єктом господарювання, що здійснює на комерційній основі перевезення вантажів транспортними засобами, не проводить діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, у зв`язку з чим у нього не виникло обов`язку оформлення документів, передбачених ст.ст.34, 48 цього Закону. Станом на 30.07.2024р. автомобіль марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , використовувався ОСОБА_1 для власних потреб, який передав право керування власним транспортним засобом водію ОСОБА_2 відповідно до Правил дорожнього руху.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.08.2024р. №ПШ 029679 про застосування адміністративно-господарського штрафу до ОСОБА_1 .

Стягнуто Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, не правильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення від 26.06.2025р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що положеннями Закону України «Про автомобільний транспорт» на перевізника покладено обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення до перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону. На момент проведення перевірки автомобіля марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , було встановлено відсутність на момент перевірки заповненої тахокарти водія за 17.07.2024р., чим порушено приписи Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010р. №385. Крім того, не належно оформлена товарно-транспортна накладна, чим порушено пункт 11.1 Наказу МТЗУ №363. Законом України «Про автомобільний транспорт» не розмежовується, які саме повинні бути перевезення вантажу з оформленням товарно-транспортної накладної, зокрема, на договірних умовах чи для власних потреб. Водій ОСОБА_2 зі змістом акту перевірки №АР036927 від 30.07.2024р. ознайомлений та підписав його.

Також, апелянт посилається на те, що посадовими особами Укртрансбезпеки правомірно визначено ОСОБА_1 автомобільним перевізником. Встановити особу автомобільного перевізника з відомостей наданої водієм товарно-транспортної накладної не вдалося на можливе, у зв`язку з не належним оформленням вказаної накладної. В розумінні статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником може бути фізична або юридична особа, які провадять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами чи без виду такої економічної діяльності, як перевезення вантажів, які перевозять вантажі за власний кошт. А відтак, відсутність у ОСОБА_1 виду економічної діяльності 49.41 Вантажний автомобільний транспорт на момент перевірки чи відсутність у нього статусу суб`єкта господарювання не звільняє його від відповідальності на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що при вирішенні спору суд дійшов обґрунтованого висновку про притягнення ОСОБА_1 спірною постановою до відповідальності як власника транспортного засобу, а не як автомобільного перевізника. Згідно сталої практики Верховного Суду автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб. Матеріали справи не містять будь-яких доказів, на підставі яких було б за можливе встановити, що ОСОБА_1 на момент проведення перевірки мав статус автомобільного перевізника в розумінні ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт». За таких обставин, у позивача не виникло обов`язку забезпечити водія транспортного засобу документами, передбаченими ст.48 Закону.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 11.07.2023р. ОСОБА_1 є власником автомобіля марки DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

На підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок та направлення на рейдову перевірку №002470 від 26.07.2024р. відділом державного нагляду (контролю) у Вінницькій області 30.07.2024р. о 17 год. 57 хв. на ділянці автомобільної дороги М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине 347 км + 527 м, проведено перевірку транспортного засобу марки DAF, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

За результатами перевірки 30.07.2024р. складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР036927, в якому зазначено про порушення ст.34, ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.3.3 наказу МТЗУ від 24.06.2010р. №385, п.11.1 наказу МТЗУ від 14.10.1997р. №363. Перевезення вантажу згідно накладної №б/н від 24.07.2024р., в якій відсутня інформація про автомобільного перевізника, замовника, пункти навантаження та розвантаження, відсутність тахокарти в кількості передбаченій законодавством або бланк підтвердження діяльності.

Відповідальність за вказане порушення передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» - перевезення вантажу за відсутності на момент перевірки документів, визначених ст.48 цього Закону, а саме: тахокарти за 17.07.2024р. або бланку підтвердження діяльності.

З актом перевірки ознайомлено водія транспортного засобу ОСОБА_2 , який відповідний акт підписав без зауважень.

Розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт по акту проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №АР036927 від 30.07.2024р. був призначений у приміщенні відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі на 10.00 год. 20.08.2024р., на який на адресу ОСОБА_1 надіслано запрошення від 09.08.2024р.

У запрошенні зазначено, що у разі неявки ОСОБА_1 на розгляд справи справа буде розглянута за його відсутності.

Докази отримання позивачем відповідного запрошення в матеріалах справи відсутні.

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт постановою відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі Державної служби України з безпеки на транспорті від 20.08.2024р. №ПШ 029679 ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності на підставі абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» та застосовано до нього адміністративно-господарський штраф у розмірі 17000,00 грн.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної постанови ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 та скасовуючи спірну постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 029679 від 20.08.2024р., виходив з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена ст.60 Закону №2344-III, застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, якими перевозиться вантаж. Водночас, саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу, на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо, для визначення особи автомобільного перевізника. За висновками суду, з досліджених матеріалів справи не вбачається належних та допустимих доказів, що власник транспортного засобу DAF, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 надавав послуги з перевезення вантажу на договірних умовах із замовником послуг за плату. Посадовими особами відповідача при прийняті 20.08.2024р. постанови №ПШ 029679 не було встановлена приналежність вантажу, зазначеного в накладній б/н від 24.07.2024р., ОСОБА_1 , як і не було встановлено, що позивач є суб`єктом господарювання, який здійснює перевезення товару, перебування водія ОСОБА_2 у трудових правовідносинах з позивачем. Суд зазначив, що встановлені обставини справи в їх сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 в даних правовідносинах не є автомобільним перевізником у розумінні приписів ст.33 Закону №2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, передбачені абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.12 ст.6 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року №2344-III (далі Закон №2344-III) державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Частинами 14, 17 статті 6 Закону №2344-III передбачено, що державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт. визначено Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затвердженим постановою КМУ №1567 від 08.11.2006р. (далі Порядок №1567).

Пунктом 2 Порядку №1567 визначено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Пунктом 15 Порядку №1567 обумовлено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених ст.ст.39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Згідно частин 1 та 2 статті 48 Закону №2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Аналіз положень статті 48 Закону №2344-III дає підстави для висновку, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішнього перевезення вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, зокрема, зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №385 від 24.06.2010р. затверджена Інструкція з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті (далі - Інструкція №385), яка визначає порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів. Ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Відповідно до п.1.4 Інструкції №385, контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; тахокарта - бланк, призначений для внесення й зберігання зареєстрованих даних, який вводять в аналоговий контрольний пристрій (тахограф) та на якому маркувальні пристрої останнього здійснюють безперервну реєстрацію інформації, що підлягає фіксуванню відповідно до положень ЄУТР.

Згідно п.3.3 Інструкції №385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом:

- забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа;

- своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання;

- використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом;

- має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР (994_016), або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом;

- у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв);

- у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Пунктом 3.6 Інструкції №385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР 994_016 здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку: правильності роботи тахографа та відповідності його типу згідно із законодавством (обов`язковість установлення тахографа певного типу - аналоговий або цифровий, позначка затвердження типу згідно з ЄУТР) 994_016; наявності та цілісності таблички тахографа та його пломб, а також маркування таблички та пломб тахографа знаком ПСТ, внесеним до Переліку; дотримання вимог щодо періодичності проведення перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, а також перевірки тахографа; дотримання вимог щодо періодів роботи та відпочинку водіїв та їх відповідність параметрам руху, зареєстрованим тахографом; наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа; строків зберігання відповідної інформації, отриманої за допомогою тахографа, протоколів перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу та повірки тахографа.

Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010р. №340 затверджене Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - Положення №340), яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку.

Пунктом 1.3 розділу I Положення №340 визначено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі - ТЗ).

Відповідно до пункту 1.5 розділу I Положення №340, у цьому Положенні терміни вживаються в такому значенні, зокрема: автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи/та вантажів транспортними засобами (далі - Перевізник); тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

Пункти 5.1, 5.2 розділу V Положення №340 встановлюють, що тривалість щоденного (міжзмінного) відпочинку водія протягом будь-якого двадцятичотиригодинного періоду, рахуючи від початку робочого дня (зміни), має бути не менше 11 послідовних годин.

Якщо протягом робочої зміни ТЗ керують два водії, кожний водій повинен мати щоденний відпочинок тривалістю не менше 9 послідовних годин.

Згідно вимог пункту 6.1 розділу VI Положення №340, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Отже, враховуючи імперативні вимоги пункту 6.1 Положення № 340, для вантажних автомобілів понад 3,5 тон встановлення тахографів є обов`язком, а не правом.

Згідно вимог пункту 6.4 розділу VI Положення №340, графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника.

У разі тимчасової непрацездатності водія чи перебування його у відпустці, а також якщо водій не здійснював перевезення пасажирів чи/та вантажів, Перевізник може заповнювати бланк підтвердження діяльності (додаток 4).

Водії зберігають бланк підтвердження діяльності протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Перевізники зберігають бланк підтвердження діяльності протягом 12 місяців.

Відповідно до пункту 7.1 розділу VІI Положення №340, органи, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху проводять перевірку встановленого режиму праці та відпочинку водіїв відповідно до законодавства України.

Відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, на автомобільного перевізника чинним законодавством покладено обов`язок з забезпечення, а на водія пред`явлення до перевірки документів, передбачених статтею 48 Закону. Суб`єктом відповідальності за абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-IIІ є автомобільний перевізник.

Автомобільного перевізника статтею 1 Закону №2344-IIІ визначено як фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно ст.33 Закону №2344-IIІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.

Свої твердження про незаконність спірної постанови ОСОБА_1 , передусім, обґрунтовував тим, що він не є автомобільним перевізником, який може нести відповідальність відповідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III у вигляді застосування адміністративно-господарського штрафу. Суд першої інстанції визнав обґрунтованими такі доводи позивача.

Таким чином, ключовим питанням в межах розгляду даної справи є встановлення факту наявності у позивача статусу автомобільного перевізника в розумінні Закону №2344-ІІІ.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2025р. по справі №380/13118/23 зазначив, що питання відповідності учасника руху, який перевозить вантаж, критеріям автомобільного перевізника, визначеним Законом України «Про автомобільний транспорт», в аспекті правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, через відсутність у водія документів, вже неодноразово досліджувалося Верховним Судом, зокрема, у справах №№640/27759/21, 240/22448/20, 280/3520/22, 620/18215/21, 600/1407/22-а та 280/2150/23.

Так, у постанові від 19 жовтня 2023 року (справа №640/27759/21) Верховний Суд указав, що в контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити з того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.

В цьому контексті основну інформацію для притягнення особи до відповідальності, а також для можливого наступного оскарження особою дій Укртрансбезпеки, несуть саме ті документи, які особа (водій транспортного засобу або інша компетентна особа автомобільного перевізника) подає контролюючому органу в момент виявлення порушення та/або під час безпосереднього розгляду питання про притягнення до адміністративної відповідальності.

Такого підходу Верховний Суд дотримувався й у подальшій правозастосовній практиці при розгляді справ, у яких, зокрема, досліджувалося питання правомірності притягнення власника автотранспортного засобу до відповідальності лише з тих підстав, що працівники Укртрансбезпеки дійшли висновку, що він, як власник авто, є автомобільним перевізником у розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт».

Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.

Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).

Отож, на основі самих лише реєстраційних документів на транспортний засіб не визначити суб`єкта, який має нести відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Ці вихідні дані орган контролю отримує на місці перевірки, тоді як постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу виноситься за результатами розгляду справи в територіальному органі Укртрансбезпеки і саме під час її розгляду і має бути встановлений суб`єкт (особа порушника), який в розумінні частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» має нести відповідальність за порушення вимог цього Закону (постанова Верховного Суду від 21 грудня 2023 року у справі №280/2150/23).

Водночас, Верховний Суд звернув увагу, що саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу, на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника.

Як вбачається з матеріалів справи, під час проведення перевірки водієм транспортного засобу ОСОБА_2 надано посадовим особам Укртрансбезпеки накладну від 24.07.2024р., в якому містяться наступні відомості:

вантаж відпущено ПАНІ КРІСТІНА,

від кого прийнято ТСЧА,

через кого DAF НОМЕР_1 , ОСОБА_2 .

Також, у відповідній накладній містяться відомості щодо найменування вантажу, його кількості та ціни.

Таким чином, з наданих водієм до перевірки документів не являлося за можливе встановити автомобільного перевізника.

Доказів того, що відповідну інформацію посадові особи намагалися встановити на місці проведення перевірки, матеріали справи не містять. До того ж, відомості про ОСОБА_1 до акту перевірки №АР036927 від 30.07.2024р. внесено як про особу, якій належить транспортний засіб.

У постанові від 22.02.2023р. по справі №240/22448/20 Верховний Суд зазначив, що під час контролю можуть виникати ситуації, коли обсяг (перелік) наданих документів недостатній для встановлення всіх обставин, які мають значення для настання відповідальності. Але й адміністративно-господарський штраф відповідно до статті 60 Закону №2344-III накладається не на місці габаритно-вагового контролю. Для цього призначається розгляд справи, під час якого посадова особа територіального органу Укртрансбезпеки має з`ясувати, зокрема, особу порушника.

Матеріали справи не містять відомостей про здійснення відділом державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі будь-яких дій, спрямованих на встановлення особи правопорушника автомобільного перевізника, незважаючи на те, що у відповідача були відсутні будь-які докази щодо вказаної особи.

При цьому, колегія суддів враховує, що розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відбувався за відсутності ОСОБА_1 та в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо обізнаності позивача про дату, час та місце такого розгляду. Як вже зазначалося, в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт від 09.08.2024р.

Враховуючи те, що у цій справі автомобільного перевізника органом контролю було встановлено виключно на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відділом державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі оскаржувану постанову прийнято необґрунтовано та без врахування всіх обставин у справі.

А відтак, судом першої інстанції цілком правомірно визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 029679 від 20.08.2024р.

Доводи апеляційної скарги Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення від 26.06.2025р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. «а»-«г» п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Херсонській області, АР Крим та м.Севастополі залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 26 серпня 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук