Справа № 520/16960/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

25 серпня 2025 року справа № 520/16960/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Харківській області (вул. Григорія Сковороди, буд. 46,м. Харків,Харківська обл., Харківський р-н,61057, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила :

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 10.03.2025 року №1410/20-40-24-02-06 в частині зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, у розмірі 5 328,36 грн. (п`яти тисяч трьохсот двадцяти восьми грн. 36 коп.).

В обгрунтування заявленого позову зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та порушує права позивача.

Ухвалою суду від 04.07.2025р. відкрито спрощене провадження у справі.

Відповідач позов не визнав та надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого зазначав, що податковим повідомленням- рішенням від 10.03.2025р. № 1410/20-40-24-02-06 ОСОБА_1 повідомлено про завищення суми податку па доходи фізичних осіб, задекларованого до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку розмірі 5328,36 грн. Відповідач наполягав на тому, що позивачкою до позовної заяви не надано документів, які спростовують висновки, зроблені в акті перевірки від 28.02.2025 № 9363/20-40-24-02/, на підставі якого було ухвалено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, та підтверджують факт подання податкової декларації про майновий стан за 2023 рік до ГУ ДПС у Харківській області в термін до 31.12.2024 .

Позивачка надала до суду відповідь на відзив, згідно якої вказувала, що відповідач порушив терміни складання податкового повідомлення-рішення згідно з пунктом 86.7 статті 86 Податкового Кодексу, оскільки акт перевірки було отримано 05.03.2025 р., а податкове повідомлення-рішення складено 10.03.2025р., що призвело до того, що позивачка не скористалася своїми правами, які порушив відповідач.

Крім того, позивачка зазначала, що в тексті податкового повідомлення-рішення сума прописом (десять тисяч двісті сімдесят вісім грн. 54 коп.) не збігається з сумою, заявленою у таблиці як сума завищення податку на доходи фізичних осіб (5 328,36 грн.).

Відповідач надав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що податкове повідомлення-рішення було ухвалено з дотриманням вимог законодавства. Стосовно сум, визначених у податковому повідомленні-рішенні зазначив, що зі змісту податкового повідомлення-рішення від 10.03.2025 р. №1410/20-40- 24-02-06 видно, що у такому рішенні податковим органом визначено суму податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету, у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, у розмірі 5 328,36 грн., яка відрізняється від суми податку на доходи фізичних осіб зазначених прописом - десять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 54 копійки, тобто було допущено технічну описку.

Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд встановив наступне.

ГУ ДПС у Харківській області з посиланням на пп. пп.75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України було проведено камеральну перевірку податкової декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік (вх. ГУ ДПС від 13.01.2025 №, далі - Декларація), яка подана ОСОБА_1 з метою реалізації права на податкову знижку.

Під час камеральної перевірки були використані такі документи та інформаційні бази: Декларація та інформаційно телекомунікаційна система «Податковий блок», на підставі яких контролюючим органом було встановлено, що Декларація подана позивачкою 13.01.2025р. (граничний термін подання 31.12.2024р.), тобто несвоєчасно.

За результатом перевірки було складено акт від 28.02.2025 № 9363/20-40-24-02/р., який направлено засобами поштового зв`язку рекомендованим листом від 03.03.2025 №810. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (номер відправлення 810) акт вручений ОСОБА_1 05.03.2025р.

На підставі розгляду зазначеного акту перевірки, контролюючим органом було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішенням від 10.03.2025 р. № 1410/20-40-24-02-06, згідно якого ОСОБА_1 повідомлено про завищення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованого до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку розмірі 5328,36 грн.

Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення від 12.03.2025 р. № 762, оскаржуване податкове повідомлення рішення вручено особисто ОСОБА_1 13.03.2025р.

Не погодившись із вказаним податковим повідомленням рішенням, позивачка 18.03.2025р. звернулась до ДПС України із скаргою. Рішенням ДПС України від 21.05.2025р. №14556/6/06 скаргу позивачка залишено без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення без змін.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що згідно із ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією із основних функцій контролюючих органів є податковий контроль, який в п. 61.1 ст. 61 ПК України визначений як система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Способи здійснення податкового контролю визначені в п. 62.1 ст. 62 ПК України, серед яких проведення перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин (пп. 62.1.3 п. 62.1 ст. 62 ПК України).

Пунктом 75.1 ст.75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до пп.75.1.1 п. 75.1 ст. 75 ПК України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зокрема, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО, даних Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального та Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах.

Обов`язки платника податків визначені положеннями ст. 16 ПК України, зокрема, відповідно до п.п. 16.1.3 п. 16.1 - подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів ст.16 ПК України). Відповідно до положень п. 49.1. ст. 49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності (п.49.2 ст. 49 ПК України).

Разом з тим, п. 166.1 ст. 166 ПК України визначено право платника податку на податкову знижку за наслідками звітного податкового року.

Підстави для нарахування податкової знижки із зазначенням конкретних сум відображаються платником податку у річній податковій декларації, яка подається по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року(пп. 166.1.2 п. 166.1 ст. 166 ПК України).

Водночас, пп. 166.4.3. п. 166.4 ст. 166 ІІК України визначено обмеження щодо застосування податкової знижки уразі, якщо платник податку до кінця податкового року наступного за звітним не скористався правом на нарахування податкової знижки за наслідками звітного податкового року, таке право на наступні податкові роки не переноситься.

Відповідно до пп. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити, зокрема, суму грошових зобов`язань, передбачених ПК України або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

В даній справі контролюючий орган виходив з того, що ОСОБА_1 не дотримано умови, які встановлено пп. 166.4.3 п. 166.4 ст. 166 ПК України щодо права на нарахування податкової знижки за 2023 рік. Доводи позовної заяви фактично зведено до того, що декларація про майновий стан і доходи за 2023 рік була подана позивачкою 31.12.2024р., тобто по 31 грудня включно наступного за звітним податкового року, а отже вчасно, з дотриманням термінів подання податкової звітності.

Позивачка стверджувала, що подала декларацію вчасно 31.12.2024р., однак вказувала про наявний неодноразовий технічний збій у системі електронного кабінету платника податків і некоректність результату обробки, внаслідок чого Квитанцiя № 1 до електронного кабінету платника податків після подачі податкової декларації про майновий стан і доходи за 2023 рік не надходила, Квитанцiя № 2 (реєстраційний № ) з результатом обробки «Пакет не прийнято» надійшла 02.01.2025р.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд зазначає, що за встановленими у справі обставинами Декларація була подана позивачкою 13.01.2025р., хоча граничний термін подання є 31.12.2024р., тобто несвоєчасно.

Що стосується посилань на некоректну роботу кабінету платника податків, суд зазначає, що відповідно до п. 49.3 ст. 49 ПК України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів:

а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою;

б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Пунктом 42-1.2 ст. 42-1 ПК України передбачено, що Електронний кабінет забезпечує можливість реалізації платниками податків прав та обов`язків, визначенні цим Кодексом та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено па контролюючі органи, та нормативно-правовими актами, прийнятими на підставі та на виконання цього Кодексу та інших законів, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, в тому числі, шляхом заповнення, перевірки та подання податкових декларацій, звітності до контролюючого органу.

Наказом Міністерства фінансів України від 06.06.2017 № 557 затверджено Порядок обміну електронними документами з контролюючими органами (далі - Порядок).

Так, розділом II Порядку встановлено «Загальні вимоги електронного документообігу», зокрема, перша квитанція надсилається автору електронного документа протягом двох годин з часу його отримання контролюючим органом в іншому разі - протягом перших двох годин наступного операційного дня.

У першій квитанції, що формується за результатами автоматизованої перевірки, зазначеної у пункті 7 цього розділу, повідомляється про результати такої перевірки. У разі негативних результатів автоматизованої перевірки у першій квитанції повідомляється про неприйняття електронного документа із зазначенням причин, у такому випадку друга квитанція не формується. На першу квитанцію накладається печатка контролюючого органу, здійснюється її шифрування та надсилання автору електронного документа. Другий примірник першої квитанції в електронному вигляді зберігається в контролюючому органі.

Якщо автору протягом встановленого строку після відправки електронного документа не надійшла перша квитанція, електронний документ вважається не одержаним адресатом.

Частиною 1, 3 ст. 11 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначено, що електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, якщо інше не передбачено законодавством або попередньою домовленістю між суб`єктами електронного документообігу.

У разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Суд зазначає, що позивачка не заперечує того, що не отримала першу квитанцію. Ії посилання на некоректну роботу кабінету суд відхиляє та зазначає, що Міністерством фінансів України наказом № 637 від 14.07.2027р. (зареєстровано в Мін`юсті 01.08.2017р. за № 942/30810) затверджено Порядок функціонування Електронного кабінету.

Згідно пунктів 9, 10, 11 Порядку, у разі виявлення проблем в роботі Електронного кабінету користувач надсилає до ДПС повідомлення про помилку, що виникла під час роботи в інформаційно-комунікаційній системі «Електронний кабінет», за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Методолог Електронного кабінету зобов`язаний провести перевірку наявності методологічної помилки протягом 72 годин після надходження такого повідомлення від користувача, крім вихідних та святкових днів. За результатами опрацювання повідомлення користувачу у цей самий строк надсилається повідомлення про результати обробки помилки, що виникла під час роботи в інформаційно-комунікаційній системі «Електронний кабінет», за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку, в якому підтверджується або спростовується наявність відповідної помилки. Якщо методолог Електронного кабінету визнає наявність методологічної помилки, він зобов`язаний усунути її у строк, що визначається ним з урахуванням критичності виявленої помилки та технічної можливості її усунення. Якщо методологічна помилка призводить до порушення прав платника податків або передбачає притягнення платників податків до відповідальності, методолог Електронного кабінету надсилає в Електронний кабінет та на електронну адресу (адреси) платника податків документ, яким повідомляє про існування методологічної помилки та про час, необхідний для її усунення та відновлення порушених прав платника податків. Про усунення методологічної помилки методолог Електронного кабінету повідомляє платників податків шляхом надіслання відповідного документа із повідомленням в Електронний кабінет та на електронну адресу (адреси) платників податків.

Технічний адміністратор Електронного кабінету зобов`язаний провести перевірку наявності технічної помилки протягом 72 годин після надходження такого повідомлення від користувача, крім вихідних та святкових днів. За результатами опрацювання повідомлення користувачу та методологу Електронного кабінету у цей самий строк надсилається повідомлення про результати обробки помилки, що виникла під час роботи в Електронному кабінеті, в якому підтверджується або спростовується наявність відповідної помилки. Якщо технічний адміністратор Електронного кабінету визнає наявність технічної помилки, він зобов`язаний усунути її у строк, визначений методологом Електронного кабінету з урахуванням критичності виявленої помилки та технічної можливості її усунення. Якщо технічна помилка призводить до порушення прав платника податків або передбачає притягнення платників податків до відповідальності, технічний адміністратор Електронного кабінету надсилає в Електронний кабінет та на електронну адресу (адреси) платників податків документ, яким повідомляє всіх платників податків про існування технічної помилки та про час, необхідний для її усунення та відновлення порушених прав платників податків. Про усунення технічної помилки технічний адміністратор Електронного кабінету повідомляє платників податків шляхом надіслання відповідного документа із повідомленням в Електронний кабінет та на електронну адресу (адреси) платників податків.

Суд зауважує, що позивачкою не надано жодних доказів щодо факту не функціонування сервісів ДПС України у функціоналі отримання податкових декларацій, а також доказів звернення до ДПС повідомлення про помилку, що виникла під час роботи в інформаційно-комунікаційній системі «Електронний кабінет».

Суд звертає увагу позивачки, що згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обов`язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обов`язком встановити об`єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обов`язку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Що стосується доводів позовної заяви про недоліки оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд зауважує, що зі змісту податкового повідомлення-рішення від 10.03.2025 року №1410/20-40- 24-02-06 видно, що у такому рішенні податковим органом визначено суму податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету, у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, у розмірі 5 328,36грн., яка відрізняється від суми податку на доходи фізичних осіб зазначених прописом - десять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 54 копійки. Вказана сума податку на доходи фізичних осіб, задекларована до повернення з бюджету, у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, у розмірі 5 328,36 грн. також зазначена податковим органом і в самому акті перевірки, у зв`язку з чим була допущена технічна описка при зазначенні суми грошового зобов`язання прописом «десять тисяч двісті сімдесят вісім гривень 54 копійки», тоді як правильною є сума «п`ять тисяч триста двадцять вісім гривень 36 копійки», що й відповідає сумі грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в оспорюваному податковому повідомленні-рішенні.

В зв`язку з цим суд зауважує, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultraviresaction - invalidact). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Тобто, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення.

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020р. у справі №813/1790/18.

В даній справі, з урахуванням наведених вище міркувань, суд не вбачає порушень прав позивачки в зв`язку з допущенням контролюючим органом технічної описки в оскаржуваному рішенні, а основні доводи позовної заяви покликаються на наявні на думку позивачки, недоліки роботи електронного кабінету платника податків.

Що стосується посилань не передчасне ухвалення спірного рішення, суд зауважує, що вказані доводи відсутні в позовній заяві, яка надійшла до суду 27.06.2025р. та викладені у відповіді на відзив на позовну заяву 23.07.2025р.

Згідно з частиною першою ст. 160 КАС України, позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування у позовній заяві. Частиною першою статті 47 КАС України передбачено, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Суд вказує, що вказані вище доводи фактично складають часткову зміну підстав позову, однак відповідної заяви про зміну предмету та підстав позову позивачка до суду не надавала, внаслідок чого такі зміни не можна вважати поданими у визначений процесуальним законом спосіб. Крім того, позивачкою не зазначено яким саме чином ухвалення оскаржуваного рішення 10.03.2025р. вплинуло на зміст цього рішення та її права, при тому, що нею реалізовано як адміністративний, так і судовий порядок оскарження.

Відповідно до положень ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частин 1, 2 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В цій справі відповідачем доведено законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення шляхом надання до суду належних та достовірних доказів.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку. Інші доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров