Справа № 640/11023/22
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2025-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 серпня 2025 року

м. Київ

справа №640/11023/22

адміністративне провадження № К/990/13421/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколов В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача (далі - третя особа), у якому просив:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення позивача на рівнозначну посаду та призначення його на нижчу посаду поза апаратом Міністерства оборони України;

- визнати протиправним та скасувати наказ Директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 15.06.2022 №125 в частині призначення позивача - колишнього заступника директора Департаменту - начальника відділу аудиту управління державним майном Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, на посаду Начальника відділу аудиту системи внутрішнього контролю - заступником начальника південного територіального управління внутрішнього аудиту, ВОС - 3910002;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити позивача на посаду, рівнозначну посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу аудиту управління державним майном Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України;

- зобов`язати Міністерство оборони України перерахувати та виплатити на користь позивача різницю за час виконання військового обов`язку на нижче оплачуваній посаді, що він недоотримав внаслідок незаконного переміщення з 18.06.2022 до дня фактичного поновлення на посаді.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.01.2024, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2025, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з указаною касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 28.04.2025 касаційну скаргу залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 330 КАС України, скаржнику надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, обґрунтовуванням наявності у цій справі винятків, передбачених пунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи та клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку.

Копія ухвали Верховного Суду від 28.04.2025 направлена скаржнику поштовим відправленням зі штрихкодовим ідентифікатором 518. Однак, на адресу суду повернувся конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

21.05.2025 та 24.06.2025 копія ухвали Верховного Суду від 23.06.2025 повторно направлена скаржнику поштовим відправленням зі штрихкодовими ідентифікаторами 149 та 526. Однак, на адресу суду повернулися конверти із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

При цьому, на веб сторінці призначеної для пошуку та перегляду документів Єдиного державного реєстру судових рішень, 30.04.2025 оприлюднено ухвалу Верховного суду від 28.04.2025 про залишення вказаної касаційної скарги без руху (номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 126937385).

09.07.2025 від представника скаржника Плужник М.В. на виконання ухвали про залишення без руху надійшли заяви про усунення недоліків касаційної скарги, скаржником надано уточнену касаційну скаргу та клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

У зв`язку з перебуванням у відпустці суддів Єресько Л.О. (наказ від 20.06.2025 № 2347/0/5-25), Соколова В.М. (наказ від 23.06.2025 № 2375/0/5-25), та Загороднюка А.Г. (наказ від 14.07.2025 № 2997/0/5-25 та наказ від 19.08.2025 №2752/0/6-25), - питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу суддів з відпусток.

В уточненій касаційній скарзі скаржник визначив підставою касаційного оскарження судових рішень у цій справі пункти 1 та 3 частини четвертої статті 328 КАС.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

В уточненій касаційній скарзі скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано пункт 18 Положення № 1 153/2008, пункт12.2 Інструкції № 170 без урахування висновків Верховного Суду викладених у постанові від 20.03.2019 року у справі № 826/1 1367/16.

Обов`язковими умовами при скарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий /висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови апеляційний суд зазначив, що вимогами нормативно-правових актів з питань внутрішнього аудиту не зазначено обов`язкової сертифікації внутрішніх аудиторів та не передбачено наявності сертифіката при призначенні на посади до Департаменту та територіальних управлінь внутрішнього аудиту. Отже, наявний у позивача сертифікат аудитора Аудиторської палати України свідчить про присвоєння кваліфікації аудитора на підставі Закону України «Про аудиторську діяльність», дія якого не поширюється на внутрішніх аудиторів центральних органів влади. Отже, враховуючи зазначене, жодної переваги у порівнянні з іншими військовослужбовцями, наявний сертифікат аудитора від 31.05.2018 №360/2 позивачу не надає.

До того ж, згідно з матеріалами справи, у період з 17.01.2022 по 22.01.2022 та з 15.02.2022 по 07.05.2022 позивач перебував у військовому шпиталі на обстеженні та лікуванні, у відпустці, на військово-лікарських комісіях та фактично не виконував свої службові обов`язки за призначенням, не зважаючи на необхідність оперативного та дієвого виконання поставлених завдань в умовах воєнного стану.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що військовослужбовцем повинна бути особа, яка перебуває на публічній службі та повинна мати відповідний стан здоров`я для проходження нею військової служби.

Колегія суддів апеляційної інстанції врахувала, що ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за пп. «б» частини третьої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) на підставі Наказу №95 від 15.03.2024, який позивачем не оскаржується і в судовому порядку не визнавався незаконним.

Вказане звільнення було проведено на підставі рапорту позивача від 05.03.2024, де повідомлено про видане свідоцтво про хворобу №320 від 28.02.2024 про визнання його непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції вказала, що ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2025 заяву ОСОБА_1 про часткову відмову від позову - задоволено, прийнято часткову відмову ОСОБА_1 від позову, рішення Київського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Міністерство оборони України призначити позивача на посаду, рівнозначну посаді заступника директора Департаменту - начальника відділу аудиту управління державним майном Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України - визнано нечинним, а провадження в частині зазначених позовних вимог - закрито.

Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Однак, посилання на постанови Верховного Суду у касаційній скарзі зроблені без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

В уточненій касаційній скарзі скаржник також вказує на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень пункту 13 статті 12 -Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, які неправильно застосовано судами попередніх інстанцій; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права.

Водночас, Суд звертає увагу скаржника, що Верховним Судом у постанові від 17.09.2024 у справі № 640/3415/20 сформовано висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що формальне посилання на норми права, щодо застосування яких у подібних правовідносинах, на думку скаржника, відсутній висновок Верховного Суду, не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржник не обґрунтував, у чому саме полягала помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права, а обґрунтування скаржника щодо зазначеної підстави касаційного оскарження зводиться до опису обставин цієї справи та незгоди із прийнятими у справі рішеннями.

Отже, саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Разом з цим, доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначених правових норм та відповідно потреби у такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи.

Проте, до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Водночас необхідно врахувати, що згідно з ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.07.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Водночас, в обґрунтування уточненої касаційної скарги скаржники не зазначає підстав для відкриття касаційного провадження визначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі незначної складності.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Інші доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Вирішуючи клопотання скаржника в частині поновлення строків на касаційне оскарження, колегія суддів виходить з наступного.

На обґрунтування причин пропуску строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 11.01.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2025 представник скаржника Плужник М.В. зазначив, що суд апеляційної інстанції не надіслав позивачу копію оскаржуваної постанови у зв`язку з чим представник позивача Іванишин Є. звернувся до суду першої інстанції із заявою про отримання копії постанови суду апеляційної інстанції та 03.03.2025 отримав копію повного тексту постанови. Разом з цим скаржник зазначає, що доказів отримання адвокатом Іванишиним Є. копії постанови не може надати, оскільки вона була втрачена адвокатом Іванишиним Є. Також представник позивача вказує, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в державі запроваджено правовий режим воєнного стану.

Під час перевірки наведених скаржником доводів на обґрунтування підстав поважності пропуску строку звернення до суду із цієї касаційною скаргою суд касаційної інстанції за допомогою функціоналу Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» витребував електронну справу, яка формувалась судом апеляційної інстанції, та установив наступне.

Відповідно до протоколу судового засідання від 20.01.2025 представник позивача адвокат Іванишин Є. був присутній в судовому засіданні 20.01.2025 під час проголошення вступної та резолютивної частини оскаржуваної постанови та ухвали від 20.01.2025 Шостого апеляційного адміністративного суду щодо часткової відмови ОСОБА_1 від позову.

З електронної справи слідує, що копія постанови та копія ухвали, постановлені в судовому засіданні 20.01.2025, направлені ОСОБА_1 поштовими направленнями з трек-номерами 408 та 649.

Як встановлено Судом з Комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», суд апеляційної інстанції надіслав на адресу позивача повний текст оскаржуваної постанови та ухвали за контактною адресою, вказаною позивачем в матеріалах справи ( АДРЕСА_1 ), рішення суду апеляційної інстанції направлені скаржнику за трек-номерами 408 та 649. Однак конверт з трек-номером 408 повернувся до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою» а конверт з трек-номером 649 повернувся до суду з відміткою «За закінченням терміну зберігання».

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Необхідно також звернути увагу на позицію сформовану в ухвалі Верховного Суду від 24.03.2021 в адміністративному провадженні № К/9901/35851/20 про те, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «За закінченням терміну зберігання», «Адресат вибув», «Адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи, можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

При цьому, на веб сторінці призначеної для пошуку та перегляду документів Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що оскаржувана постанова була надіслана судом: 27.01.2025, зареєстровано:28.01.2025, забезпечено надання загального доступу: 29.01.2025.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не вказував, що він у період з 20.01.2025 по 03.03.2025 вчиняв бідь-які дії, пов`язані з підготовкою до суду касаційної скарги.

Доводи, які скаржник наводить на обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до касаційного суду вказують лише на те, коли адвокат почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в цьому випадку, оскільки такі дії останній почав вчиняти вже після закінчення строків на касаційне оскарження.

Не вливають на порядок обрахунку строку зверення до суду і доводи скаржника про зміну адвоката. У цьому зв`язку Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в постанові від 08.02.2024 в справі №480/8341/22 (провадження №К/990/34473/23) зауважив, що адвокат як представник (стаття 57 КАС України) бере участь у судовому процесі від імені особи (сторони чи третьої особи), інтереси якої він представляє, відповідно наділений правами та обов`язками останньої (за умови, що в ордері немає застережень про обмеження повноважень адвоката). Відомо й те, що адвокат як представник не є і не може бути учасником (стороною) матеріально-правового спору, як і не може мати в ньому особистого інтересу; участь адвоката як представника у судовому процесі головним чином полягає у реалізації процесуальних прав та обов`язків особи, яку він представляє, від імені цієї особи і для цієї особи. Це означає також, що процесуальні дії/рішення/позиція представника у судовому процесі створюють юридичні наслідки саме для особи, від імені якої він діє, й остання має теж це розуміти.

Суди не повинні цікавити взаємовідносини адвоката та особи, інтереси якої він представляє (окрім тих, що стосуються обсягу повноважень адвоката), водночас участь сторони у судовому процесі через свого представника (адвоката) - що є правом сторони - дозволяє суду здійснювати офіційну процесуальну комунікацію з цим представником, відтак застосовувати до учасника справи, від імені якого цей представник діє, передбачені процесуальним законом наслідки, якщо виникнуть відповідні казуальні підстави.

У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права порушено, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, згідно із зазначеними нормами, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення його прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 № 340/1019/19).

У поданому клопотанні про поновлення строку скаржником не вказано обставин непереборного і об`єктивного характеру, що перешкодили йому отримати повний текст оскаржуваної постанови.

Відтак, зважаючи на тривалість строку, який пропущено, поведінку позивача, яка передувала зверненню до суду з касаційною скаргою, та враховуючи, що позивач був обізнаний про наявність оскаржуваного рішення ще 20.01.2025, тому підстави наведені у її заяві для поновлення цього строку у даному випадку відсутні.

При цьому, Суд враховує тривалість строку пропущеного строку - майже місяць, а обставини пропуску строку звернення до суду залежали виключно від волевиявлення позивача, а непереборних обставин, що перешкодили йому вчасно оскаржити рішення судів попередніх інстанцій, скаржником не наведено, а Судом не встановлено.

Верховний Суд вважає за необхідне підкреслити, що вся поштова кореспонденція направлена на адресу позивача ( АДРЕСА_1 ), яку він зазначив в позовній заяві, апеляційній та касаційній скаргах повертається до суду з відміткою «За закінченням термін зберігання». Вказане свідчить про те, що особо вказала не контактну адресу для поштової кореспонденції.

Відповідно до пункту 7 частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною першою статті 131 КАС України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

При цьому, будь-яких заяв про зміну адреси місцезнаходження чи листування до суду касаційної інстанції від скаржника не надходило.

Суд зауважує, що до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, а відповідно до частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документа повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, зокрема, і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Приписи пункту 4 частини першої статті 333 КАС України є імперативними та зобов`язують суд, у разі якщо особою у визначений строк не буде подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або у поданій заяві будуть наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними, відмовити у відкритті касаційного провадження.

Такий підхід обумовлений тим, що право на оскарження судового рішення обмежене встановленим у законі строком на касаційне оскарження, покликаним на дотримання принципу правової визначеності як одного з елементів верховенства права, та має дисциплінувати суб`єктів адміністративного судочинства.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Колегія суддів зазначає, що поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін.

Також скаржник посилається також на те що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в державі запроваджено правовий режим воєнного стану та протягом всього періоду з початку повномасштабного вторгнення міста зазнають потужних ракетних обстрілів. З огляду на ці обставини скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження ухвали суду апеляційної інстанції.

Суд зазначає, що лише факт введення воєнного стану на території України не може слугувати безумовною та достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на можливість подання касаційної скарги цим суб`єктом.

Належних доказів на підтвердження того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на можливість подання касаційної скарги скаржник не надав.

Отже, надаючи оцінку доводам скаржника Суд зазначає, що скаржником в заяві про поновлення строку на касаційне оскарження доводи не свідчать про наявність об`єктивно непереборних обставин, які б перешкоджали своєчасному оскарженню судових рішень у цій справі та не підтверджені належними доказами, а тому не можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України.

Поважних причин для поновлення строку на касаційне оскарження, доводів на їх обґрунтування скаржником не наведено, відповідних доказів на їх підтвердження не надано.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 28.04.2025 про залишення касаційної скарги без руху.

Враховуючи положення частин першої та другої статті 329 КАС України, не надання скаржником доказів поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню, а також, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Керуючись статтями 12, 13, 248, 328, 329, 333, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі № 640/11023/22.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі № 640/11023/22.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 січня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Департаменту внутрішнього аудиту Міністерства оборони України, про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М.Соколов