Справа № 200/2677/25
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

25 серпня 2025 року Справа №200/2677/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стойки В.В. розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2019 по 22.03.2025 включно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.12.2019 по 22.03.2025 включно у сумі 618 724 гривні 30 копійок.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він з 27.05.2015 року по 08.12.2019 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 та був зарахований на грошове забезпечення до ІНФОРМАЦІЯ_1 . При цьому у період проходження військової служби позивачу не у повному обсязі виплачувалось грошове забезпечення. 26.02.2021 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі №200/6182/20-а відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік у загальній сумі 25422,83 грн. 29.04.2021 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №200/7501/20-а відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у загальній сумі 84609,07 грн. 23.03.2025 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №200/3277/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 3992,63 грн в місяць за період з 01.03.2018 року по 08.12.2019 року у загальній сумі 65354,20 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5% та податку на доходи фізичних осіб. Позивач вважає, що у нього виникло право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, що розраховується за період з 09.12.2019 по день фактичного розрахунку 22.03.2025. Позивач з посиланням на статті 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року продовжено процесуальний строк, встановлений судом для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

На виконання ухвали суду позивачем надано клопотання про поновлення йому строку звернення до суду з даним позовом в частині позовних вимог щодо сум за рішеннями суду по справах №200/6182/20-а та №200/7501/20-а, яке обґрунтоване тим, що отримавши 23.03.2025 індексацію грошового забезпечення у повному обсязі (за період з 01.12.2015 по 08.12.2019) позивач отримав можливість визначити остаточний обсяг своїх вимог, як визначено у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 та 14.04.2025 звернувся до суду із даним позовом.

Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначено, що згідно зі статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), строк для звернення до суду у справах щодо прийняття на публічну службу, її проходження чи звільнення становить шість місяців із дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав. Позивач посилається на триваюче правопорушення, однак не вказує конкретних обставин, які б свідчили про неможливість своєчасного звернення до суду. Зокрема, позивач уже неодноразово звертався до суду з аналогічними вимогами (справи №200/6182/20-а, №200/7501/20-а, №200/3277/23), що свідчить про його обізнаність із правом на захист і доступом до правосуддя. Отже, пропуск строку не обґрунтований поважними причинами, а сам факт звернення до суду лише після накопичення боргів не є підставою для його поновлення. Всі судові рішення у попередніх справах (№200/6182/20-а, №200/7501/20-а, №200/3277/23) були виконані в межах встановлених законодавством строків і відповідно до бюджетного фінансування. Будь-які затримки могли бути зумовлені об`єктивними причинами, зокрема обмеженнями у фінансуванні, що не є підставою для визнання дій відповідача умисними. Позивач не надав доказів, які б підтверджували протиправність дій відповідача станом на дату подання заяви. На підставі викладеного просив залишити позов без розгляду.

Вирішуючи питання щодо визнання поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду з адміністративним позовом в частині позовних вимог щодо сум за рішеннями суду по справах №200/6182/20-а та №200/7501/20-а, суд зазначає наступне.

Судом установлено, що позивача звільнено з військової служби 08.12.2019, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі №200/6182/20-а, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

26.02.2021 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26.10.2020 у справі №200/6182/20-а відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік у загальній сумі 25422,83 грн, що підтверджується скріншотом про надходження коштів.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 у справі №200/7501/20-а, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 08 грудня 2019 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) в період з 01.12.2015 по 28.02.2018 січень 2008 року, а у період з 01.03.2018 по 08.12.2019 березень 2018 року з урахуванням абзацу 4 п.5 постанови КМУ від 17.07.2003 №1078 та виплачених сум.

29.04.2021 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 року у справі №200/7501/20-а відповідачем виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 у загальній сумі 84609,07 грн, що підтверджується скріншотом про надходження коштів.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №200/3277/23, зокрема, зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 3992,63 грн в місяць у загальній сумі 84875,59 грн за період з 01.03.2018 по 08.12.2019 включно, відповідно до приписів абзаців 4-6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 "Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.

23.03.2025 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12.02.2024 у справі №200/3277/23 відповідачем виплачено позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення у фіксованій величині 3992,63 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 08.12.2019 у загальній сумі 65354,20 грн, із одночасним утримання військового збору 1,5% та податку на доходи фізичних осіб, що підтверджується банківською випискою.

Приписами частини першої статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

З огляду на вищевикладене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

У пункті 40 зазначеної постанови колегія суддів звернула увагу на те, що розміщення норм статей 116, 117 Кодексу законів про працю України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати.

У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 зазначено, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР Про оплату праці середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Отже, законодавством встановлено обмеження певним строком права особи на звернення до суду з адміністративним позовом про зобов`язання нарахувати і виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поруч із цим, згідно з частиною третьою статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року в справі № 240/532/20 за схожих фактичних обставин сформував висновок, який полягає у тому, що встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців. Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір. Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ухвалюючи згадану постанову, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 4 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) та від 22 січня 2020 року (справа № 620/1982/19).

У підсумку Верховний Суд резюмує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а відтак, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2025 по справі № 320/26833/23, який в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, підлягає врахуванню апеляційним судом при вирішенні спірних правовідносин.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Саме до таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 у справі № 200/5338/19-а.

Судом встановлено, що остаточний розрахунок за рішенням №200/6182/20-а здійснено 26.02.2021, за рішенням №200/7501/20-а - 29.04.2021, по справі № №200/3277/23 - 23.03.2025, що підтверджується скріншотами про зарахування коштів, а відтак, місячний строк звернення до суду з позовними вимогами щодо виконання рішення №200/6182/20-а обраховується з 26.02.2021, тобто останнім днем строку звернення до суду з цими позовними вимогами є 26.03.2021, а щодо рішення №200/7501/20-а останнім днем строку звернення до суду є 29.05.2021.

Водночас до суду з позовними вимогами в частині позовних вимог щодо сум за рішеннями суду по справах №200/6182/20-а та №200/7501/20-а позивач звернувся лише 14.04.2025 за допомогою засобів системи «Електронний суд», тобто з пропуском місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Верховний Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

До того ж, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Враховуючи, що про порушення своїх прав, позивач дізнався саме 26.02.2021 та 29.04.2021 в момент отримання коштів, факт отримання зарахування коштів по іншій справі 23.03.2025 не змінює дату з якої позивач мав звернутись до суду за захистом своїх прав (26.03.2021 та 29.05.2021 відповідно) у місячний строк.

Статтею 44 КАС України передбачено обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, щодо дотримання процесуальних строків.

Таким чином, особа, яка має намір подати позов, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту позовної заяви, в тому числі процесуальних строків її подачі.

Відповідно до частини першої статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Положеннями частин другої, шостої статті 121 КАС України визначено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Отже, законодавством регламентовано право суду продовжити встановлений ним процесуальний строк та поновити строк, встановлений законом.

Крім того, відповідно до статті 129 Конституції України та статті 8 КАС України, однією із засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 20 травня 2010 року у справі Пелевін проти України (заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі Ашінгдан проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду в розрізі наведених висновків Європейського суду з прав людини, а також положень частини п`ятої статті 122 КАС України, суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 КАС України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Зрештою оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду свідчать про те, що цей строк був пропущений через відсутність зусиль позивача і належної старанності.

Суд звертає увагу на те, що обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками узгоджується із принципомvigilantibus non dormientibus subveniunt, згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.

До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Отже, враховуючи, що позивачем пропущено встановлений законом місячний строк звернення до суду з позовними вимогами в частині позовних вимог щодо сум за рішеннями суду по справах №200/6182/20-а та №200/7501/20-а, не наведено будь-яких інших обґрунтувань та не надано належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом у період з 26.03.2021 по 14.04.2025 та з 29.05.2021 по 14.04.2025, суд дійшов висновку про те, що наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду не є поважними, а тому наявні підстави для застосування до позовної заяви ОСОБА_1 положень частини третьої статті 123 КАС України.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

У свою чергу, згідно з частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на вказане вище та зважаючи, що позивач звернувся до суду із позовом 14.04.2025, підлягає залишенню без розгляду його позов в частині вимог щодо сум за рішеннями суду по справах №200/6182/20-а та №200/7501/20-а.

В іншій частині позовних вимог позов буде розглянутий судом по суті.

При цьому, згідно з частиною четвертою статті 240 КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись статтями 123, 240, 243, 248, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Залишити без розгляду позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині позовних вимог щодо сум за рішеннями суду по справах №200/6182/20-а та №200/7501/20-а.

Після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, позивач має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.В. Стойка