Справа № 360/814/25
Суддя: С.В. Борзаниця
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 серпня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/814/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом адвоката Галкіна Вячеслава Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява адвоката Галкіна Вячеслава Леонідовича (далі представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач) з такими вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 18.04.2025 №48 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити позивачці пенсію на пільгових умовах у відповідності до ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з дати виникнення права на пенсію, тобто з 06.08.2023, зарахувавши при цьому до страхового пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006 медичною сестрою інфекційного відділення у Лисичанській комунальній лікувально-профілактичній установі «Міська дитяча лікарня», з 11.03.2015 по 01.07.2015 - сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення, та з 02.07.2020 по 06.11.2023 сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення з блоком інтенсивної терапії та реанімації інфекційних хворих у КНП Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» та до загального страхового стажу у подвійному розмірі період роботи з 03.08.1993 по 10.03.2015 медичною сестрою інфекційного відділення у Лисичанській комунальній лікувально-профілактичній установі «Міська дитяча лікарня»; з 11.03.2015 по 31.12.2019 сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення, з 01.01.2020 по 06.11.2023 сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення з блоком інтенсивної терапії та реанімації інфекційних хворих у КНП Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня».

В обґрунтування вимог зазначено, що позивач звернулася до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком (на пільгових умовах) оскільки на момент звернення їй виповнилося понад 50 років, вона набула необхідно пільгового стажу та віку, передбаченого пунктом "б" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII від 05.11.1991, у редакції чинній до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015), а тому набула право на пенсію у відповідності до зазначеного Закону.

Рішенням від 18.04.2025 №48 відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки, на думку відповідача, позивач набуде право лише по досягненню віку 55 років згідно п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Представник позивача зазначає, що відповідач повністю проігнорував норми статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788-XII від 05.11.1991, у редакції чинній до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015).

При цьому, при формуванні заяви про призначення пенсії засобами ВЕБ-порталу ПФУ пенсіонер технічно не може вказати на підставі якої норми права звертається за призначенням пенсії, він може вказати лише вид пенсії, який просить призначити, з чого слідує, що пенсійний орган має самостійно визначити норму права, яка є найсприятливішою і дозволяє призначити пенсію у випадку наявності необхідного стажу та віку.

Добровільно відповідач врахував до загального страхового стажу 30 років 4 місяці 1 день, з яких до пільгового стажу за Списком №2 16 років 2 місяці 3 дні, а цього вже було достатньо для призначення пенсії за віком на пільгових умовах у відповідності до ст.13 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788-XII від 05.11.1991, у редакції чинній до прийняття Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" №213-VIII від 02.03.2015).

До того ж, позивач працювала з 03.08.1993 по 10.03.2015 медичною сестрою інфекційного відділення у Лисичанській комунальній лікувально-профілактичній установі «Міська дитяча лікарня» та з 11.03.2015 по 31.12.2019 сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення, з 01.01.2020 по 06.11.2023 сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення з блоком інтенсивної терапії та реанімації інфекційних хворих у КНП Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня», однак відповідач не врахував вказані періоди роботи до страхового стажу у подвійному розмірі.

Крім того, періоди роботи з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015, з 02.07.2020 по 31.08.2023 не враховано до пільгового стажу за Списком №2, а період роботи з 01.09.2023 по 06.11.2023 не враховано взагалі до страхового стажу.

Представник зазначає, що всі записи у трудовій книжці про цей стаж маються.

Не дивлячись на те, що неврахування вказаних періодів до спеціального пільгового та загального страхового стажу, так само, як і неврахування спеціального стажу у подвійному розмірі, не впливає у ситуації з позивачем на її право на пенсії, бо вже врахованого стажу достатньо для призначення пенсії, однак це впливає на визначення розміру пенсії, бо від кількості стажу залежить коефіцієнт трудового стажу, який є складовою формули розрахунку розміру пенсії.

Відтак представник позивача вважає, що рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 25.04.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 07.05.2025 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 15.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та питанння щодо строку звернення до суду вирішити під час розгляду справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення вимог з огляду на таке.

10.04.2025 позивач вкотре звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Заяву було направлено для опрацювання в Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, яким було прийнято рішення № 48 від 18.04.2025 про відмову в призначенні пенсії.

Відмовляючи у призначенні пенсії управління керувалось Законом №1058, який є чинним і регулює спірні правовідносини.

Відповідач зазначає, що норми Закону №1788-ХІІ в частині призначення пенсій на пільгових умовах за Списком №2 не підлягають застосуванню, оскільки Закон №1058, як спеціальний закон є пріоритетним у правовідносинах щодо призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 з моменту набрання законної сили Законом №2148-VIII з 11.10.2017, а тому умови призначення пільгової пенсії позивачу мають визначатися на підставі п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-ХІІ, а не на підставі пункту «б» ст. 13 Закону №1788.

На дату звернення за призначенням пенсії позивач не досягла віку 55 років, встановленого ст. 114 Закону №1058.

Щодо зарахування до страхового пільгового стажу за Списком №2 період роботи з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015 та з 02.07.2020 по 06.11.2023 відповідачем зазначено таке.

На підтвердження періоду роботи на пільгових умовах за Списком №2 до заяви про призначення пенсії позивачем не було надано уточнюючої довідки у відповідності зі Списками, затверджуваними КМУ на підставі первинних документів за час роботи особи на відповідному підприємстві, тому до страхового та до пільгового стажу зараховано всі періоди роботи, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.10.1990, та з врахуванням даних, що містяться в індивідуальних відомостях про застраховану особу довідка Форми ОК-5, в тому числі, даних по спеціальному стажу, наявних в інформаційних (автоматизованих) та інформаційно-комунікативних систем підприємства, що містяться в довідці Форми ОК-5, згідно Порядку.

Щодо періоду роботи з 01.09.2023 по 06.11.2023, то його не враховано до страхового стажу позивача у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу.

Також зазначено, що документами доданими до позову підтверджується, що позивач евакуювався з м.Лисичанська Луганської області, яке у відповідності до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих території України від 22.12.2022 №309, є окупованим, враховуючи, що нібито проживає в м. Києві з 08.08.2022 згідно доданої до заяви довідки ВПО, однак позивча продовжує працювати у КНП Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» до 06.11.2023, який з 22.12.2022 є окупованим.

Щодо зарахування до загального страхового стажу у подвійному розмірі період роботи з 03.08.1993 по 10.03.2015, з 11.03.2015 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 06.11.2023 зазначено таке.

Відповідно до ст. 60 Закону № 1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, в патологоанатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи в подвійному розмірі.

Відповідно до частини 3, 4 статті 24 Закону №1058, який набрав чинності з 01.01.2004 страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Оскільки, Закон № 1058 набрав чинності 01.01.2004, то в подвійному розмірі на підставі ст. 60 Закону №1788-ХІІ підлягають зарахуванню періоди роботи до 01.01.2004.

Для періодів роботи після 01.01.2004 законодавством не встановлено пільг щодо обчислення страхового стажу працівників відділень закладів охорони здоров`я.

Відповідач зазначає, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 03.08.1993 по 31.12.2003 у інфекційному (інфекційно-діагностичному) закладі у подвійному розмірі, оскільки позивачем не надано інформації про перебування у відпустках без збереження заробітної плати протягом даного періоду.

Щодо призначення пенсії з дати виникнення права на пенсію, тобто з 06.08.2023, відповідачем вказпно, що оскільки позивач просить призначити пенсію з 06.08.2023, а стаж просить зарахувати по 06.11.2023, то це є порушенням п. 14-6.2 розділу XV Закону №1058.

На підставі вищевказаного відповідач вважає свої дії правомірними, а прийняте рішення законним.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) 10.04.2025 звернулася через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.

За результатами розгляду заяви позивача від 10.04.2025 відповідачем прийнято рішення №48 від 18.04.2025 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з недосягнення пенсійного віку 55 років.

В рішенні встановлено, що вік заявниці на дату звернення становить 51 рік 08 місяців 05 днів.

Стаж роботи за Списком №2 становить 16 років 02 місяці 03 дні.

Зазначено, що до страхового та до пільгового стажу зараховано всі періоди роботи, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.10.1990, та з врахуванням даних, що містяться в індивідуальних відомостях про застраховану особу (довідка Форми ОК-5), в тому числі, даних (по спеціальному стажу), наявних в інформаційних (автоматизованих) та інформаційно-комунікативних систем підприємства, що містяться в довідці Форми ОК-5, згідно Порядку.

Період роботи у інфекційному відділенні можливо врахувати у подвійному розмірі відповідно до ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», за умови надання інформації про перебуваня у відпустках без збереження заробітно плати.

Згідно з розрахунком стажу за пенсійною справою № 48 від 18.04.2025 до стажу роботи позивача за Списком №2 не зараховані такі періоди роботи: з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015, з 02.07.2020 по 31.12.2021 та з 01.04.2022 по 31.08.2023.

Робота за Списком № 2 врахована з кратністю «1».

Трудова книжка позивача серії НОМЕР_3 , дата заповнення 03.10.1990, містить такі записи про роботу:

Міська дитяча лікарня м. Лисичанська:

- 03.08.1993 прийнята в інфекційне відділення № 1 медичною сестрою (запис №5, наказ № 87 від 03.08.1993);

- 26.09.1995 за результатами атестації робочих місць підтверджено право на отримання пільгової пенсії за сп. ІІ розділ ХХІV п. 54 б (запис № 6, наказ № 113 від 26.09.1995);

- 15.05.2000 за результатами атестації робочих місць підтверджено право на отримання пільгової пенсії за сп. 2 розділ ХХІV п. 54 «б» (запис № 7, наказ № 91 від 15.05.2000);

- 23.02.2001 за результатами атестації робочих місць підтверджено право на отримання пільгової пенсії за сп. 2 розділ ХХІV п. 54 б (запис № 8, наказ № 38 від 23.02.2001);

- 28.02.2006 за результатами атестації робочих місць підтверджено право на отримання пільгової пенсії за сп. 2 розділ ХХІV п. 24а-2б (запис № 9, наказ № 79/1 від 28.02.2006);

- 25.02.2011 за результатами атестації робочих місць підтверджено право на отримання пільгової пенсії за списком 2 розділ ХХІV п. 24а-2б (запис № 10, наказ № 32 від 25.02.11);

- 10.03.2015 переведена в Луганську обласну дитячу клінічну лікарню на підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України (запис № 11, наказ № 7к від 10.03.2015);

Луганська обласна дитяча клінічна лікарня м.Лисичанськ:

- 11.03.2015 прийнята за переводом сестрою медичною стаціонару до інфекційно-діагностичного боксованого відділення (запис № 12, наказ №1к від 11.03.2015);

за результатами атестації робочого місця за умовами прааці підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах Список №2, наказ № 66/5 від 02.07.2015;

- 01.01.2020 переведена сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення з блоком інтенсивної терапіїї та реанімації інфекційних хворих (запис №, наказ № 1к від 02.01.2020);

Луганська обласна дитяча клінічна лікарня м.Лисичанськ реорганізована у Комунальне підприємство Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» Розп. 764 від 27.09.2019, Нак. 2 від 13.01.2020;

- 06.11.2023 звільнена згідно ст 38 КЗпП України за власним бажанням (запис № 16, наказ № 31к від 06.11.2023).

Зазначені записи завірені підписами посадових осіб та печатками підприємств.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788 (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058 (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 4 Закону №1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Пунктом 2 Розділ XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV передбачено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Питання призначення пенсій на пільгових умовах згідно зі списками деталізоване у Порядку застосування списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженому наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383.

Пункт 3 цього Порядку визначено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.92 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.

Згідно з пунктом 10 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637.

Статтею 62 Закону № 1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Так, відповідно до приписів пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Крім того, відповідно до пункту 20 Порядку № 637, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Таким чином, надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організації або їх правонаступників потрібно у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

З розрахунку стажу за пенсійною справою № 48 від 18.04.2025 судом достовірно встановлено, що до стажу за Списком №2 відповідачем не зараховані такі періоди роботи позивача: з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015, з 02.07.2020 по 31.12.2021 та з 01.04.2022 по 31.08.2023.

Також судом встановлено, що записи про періоди роботи позивача з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015, з 02.07.2020 по 31.12.2021 та з 01.04.2022 по 31.08.2023 засвідчені відповідними печатками підприємств і дефектів їх вчинення немає. Записи проведені у відповідності до вимог Порядку ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, який визначався Інструкцією, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20 червня 1974 року № 162, яка втратила чинність на підставі Наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального забезпечення України від 29.07.1993 № 58.

Суд звертає увагу відповідача, що трудова книжка позивача також містить записи про проведення атестації робочих місць позивача, якими підтверджено право позивача на отримання пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 за вказані періоди.

При цьому, відповідачем зовсім не зазначено в чому полягає неповнота або невідповідність записів трудової книжки.

Щодо доводів відповідача про ненадання уточнюючих довідок, суд зазначає, що нормами Порядку № 637 додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

При цьому, суд повторно зауважує, що записи у трудовій книжці про спірні періоди проведені у відповідності до вимог чинного законодавства та містять всі необхідні відомості (дати призначення/звільнення з посади, назви посад та підприємств, номери та дати наказів про призначення/звільнення з посади тощо).

Більш того, відповідачем в оскаржуваному рішенні взагалі не зазначено, з яких підстав не взято до уваги зазначені записи.

Враховуючи вищезазначене нормативне регулювання спірних відносин та встановлені обставини, суд вважає, що наданої позивачем трудової книжки було цілком достатньо для зарахування періодів роботи позивача з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015, з 02.07.2020 по 31.12.2021 та з 01.04.2022 по 31.08.2023 до стажу за Списком №2.

Щодо не врахування періоду роботи з 01.09.2023 по 06.11.2023 у зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків, суд зазначає таке.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Механізм обов`язкового пенсійного страхування передбачає відповідні державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх пенсійних прав.

Так, зокрема, статтею 113 Закону № 1058 передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 1058 застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (пункт 6 частини другої статті 17 Закону № 1058) незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята ст. 20 Закону № 1058).

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, у частині десятій статті 20 Закону № 1058 зазначено, якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень статті 106 Закону № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Також, Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" від 24 грудня 2015 року № 909-VIII, який набрав чинності з 01.01.2016, внесено зміни до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року № 2464-VI та виключено положення п. 2 ч. 1 ст. 4 зазначеного закону, яка передбачала, що до платників єдиного внеску віднесено працівників - громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють.

Тобто, за змістом наведених норм вбачається, що обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за їх несвоєчасну або не в повному обсязі сплату законом покладено на страхувальника (роботодавця).

Судом встановлено, що у період з 01.09.2023 по 06.11.2023 позивач працювала сестрою медичною стаціонару інфекційно-діагностичного боксованого відділення з блоком інтенсивної терапіїї та реанімації інфекційних хворих Комунального підприємства Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня».

При цьому, згідно з відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за період з січня по серпень 2023 року Комунальним підприємством Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» сплачені страхові внески щодо позивача.

За період з 01.09.2023 по 06.11.2023 страхові внески не сплачені та у зв`язку з цим вказаний період не зарахований до страхового стажу та відповідно до стажу за Списком № 2 позивача.

Суд зазначає, що внаслідок невиконання Комунальним підприємством Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаних підприємствах.

На підставі викладеного, суд зазначає, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості (не сплати) у зазначеному підприємстві по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до стажу позивача періоду роботи з 01.09.2023 по 06.11.2023.

Вищезазначений висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеному у справі справа № 208/6680/16-а (2а/208/245/16) від 27.03.2018 року.

Щодо зарахування до загального страхового стажу у подвійному розмірі періодів роботи з 03.08.1993 по 10.03.2015, з 11.03.2015 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 06.11.2023, суд зазначає.

Статтею 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

За правилами пункту 16 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону №1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

При цьому, стаття 24 Закону №1058-IV не скасовує положення статті 60 Закону №1788-ХІІ та не зупиняє її дію. За правилами статті 60 Закону №1788-ХІІ та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №689/872/17, від 20.04.2022 у справі №214/3705/17, від 27.04.2023 у справі №160/14078/22, від 11.02.2025 у справі № 420/8637/24, у яких зобов`язано відповідачів зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01 січня 2004 року, тобто після дати набрання чинності Законом №1058-IV.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що у постанові від 03.11.2021 року у справі №360/3611/20 Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом №1058-IV та Законом №1788-ХІІ вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон №1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон №1058-IV. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якби законодавець мав намір обмежити сферу застосування Закону №1788-ХІІ, то він мав би виключити із Закону №1058-IV усі інші положення, чого зроблено не було.

Під час розгляду справи судом встановлено і визнається відповідачем, що протягом спірних періодів позивач працювала у інфекційних відділеннях закладів охорони здоров`я на посаді сестри медичної, отже за правилами статті 60 Закону №1788-ХІІ та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV періоди роботи позивача у інфекційних відділеннях закладів охорони здоров`я підлягає зарахуванню до її стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про те, що незарахування відповідачем до стажу позивача у подвійному розмірі періодів роботи в інфекційних відділеннях закладів охорони здоров`я з 03.08.1993 по 10.03.2015, з 11.03.2015 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 06.11.2023 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України.

Враховуючи встановлені обставини щодо незарахування відповідачем всіх визезазначених спірних періодів до стажу позивача та доводи відповідача щодо підстав такого незарахування, суд зазначає, що відповідач не позбавлений права перевірити інформацію, яка зазначена у трудовій книжці, як того вимагає частина 3 статті 44 Закону №1058.

Згідно із частиною першою статті 101 Закону №1788-XII органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію, у необхідних випадках посадовими особами територіальних органів Пенсійного фонду України надається допомога щодо одержання відсутніх у особи документів для призначення пенсії (п.4.7 розділу VI, п.3.2 розділу ІІІ).

Таким чином, законодавець не тільки наділив відповідача правом на перевірку відомостей про осіб, які звернулися за призначенням пенсії, а й зобов`язав витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на Головне управління Фонду завдань та сприяти особам, що звернулись за призначенням пенсії, в одержанні відсутніх у них документів для призначення пенсії.

Всупереч наведеному, відповідачем не надано суду доказів щодо здійснення ним своїх повноважень в частині отримання додаткових документів/надання заявнику допомоги в їх отриманні, які були б достатніми для зарахування спірних періодів роботи до стажу.

З вищенаведених норм вбачається, що правом вимагати додаткові документи від підприємств, організацій і окремих осіб наділені лише органи, що призначають пенсії, а не особи, яким призначається пенсія. У разі сумніву в записах в трудовій книжці, відповідач має право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Таким чином, особа, яка претендує на отримання пенсії, не може нести відповідальність за небажання виконання Пенсійним органом своїх повноважень.

Отже, перевірка достовірності наданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №672/914/16-а та від 11 липня 2019 року у справі № 127/1849/17.

Суд зазначає, що посилання відповідача на те, що Комунальне підприємство Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня», в якому позивач продовжувала працювати до 06.11.2023, перебувало в окупованому з 22.12.2022 місті Лисичанськ, є безпідставними, оскільки судом встановлено, що Комунальне підприємство Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» ще у жовтні 2022 року перемістилося з міста Лисичанськ Луганської області до міста Лубни Полтавської області.

Отже, Комунальне підприємство Луганської обласної ради «Луганська обласна дитяча клінічна лікарня» станом на дату звернення позивача з заявою про призначення пенсії та її розгляд відповідачем здійснює свою діяльність на території підконтрольній владі України.

Крім того, зазначена необізнаність щодо місцезнаходження вказаного закладу свідчить про те, що уповноваженими особами відповідача зовсім не здійснювалася перевірка наданих позивачем разом з заявою про призначення пенсії документів та не витребовувалися в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на відповідача завдань.

Щодо призначення пенсії на пільгових умовах у відповідності до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з дати виникнення права на пенсію, тобто з 06.08.2023, суд зазначає таке.

Так, відносини з приводу призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників врегульовані статтею 114 Закону №1058-IV.

Відповідно до частини першої статті 114 Закону №1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV передбачено, що на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Водночас, відносини з приводу призначення пенсії за віком на пільгових умовах врегульовані також і нормами Закону №1788-XII.

Пунктом "б" статті 13 Закону №1788-XII (в редакції, що діяла до 01.04.2015) було передбачено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", яким статтю 13 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" викладено в новій редакції.

Пункт "б" статті 13 Закону №1788-XII після змін, внесених Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Однак, 23 січня 2020 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), яким статтю 13, частину другу статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справа №1-5/2018(746/15), стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім того, пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) визначено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти "б"-"г" статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме:

"На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.

Порядок пенсійного забезпечення осіб, які працювали до введення в дію цього Закону на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, передбачених законодавством, що діяло раніше, визначається статтею 100 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Отже, з 23 січня 2020 року - дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15), для осіб, які до 01 квітня 2015 року працювали на посадах, визначених списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, діють положення пункту "б" статті 13 Закону № 1788-ХІІ в редакції, чинній до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213-VIII, які визначають умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Разом з тим, чинними залишилися й відповідні положення пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV.

Відтак, починаючи з 23.01.2020 діють два нормативно-правові акти, котрі одночасно, але по різному регламентують умови призначення пенсій за віком на пільгових умовах для осіб, які до 01 квітня 2015 року працювали на посадах, визначених списком № 2, а саме:

- пункт "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 №213-VІІІ), який передбачає, що право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2 мають чоловіки після досягнення ними 55 років і при наявності стажу роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

- пункт 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV (у редакції Закону від 03.10.2017 №2148-VІІІ), який передбачає, що право на пенсію за віком на пільгових умовах по Списку №2 мають працівники після досягнення ними 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, норми вказаних законів містять розбіжність, зокрема, у величині показника віку, який надає особі право на призначення пенсії за віком на пільгових віку умовах за Списком №2.

Відповідно до пункту "б" статті 13 Закону №1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом від 02.03.2015 №213-VІІІ) цей показник для жінок становить після досягнення 50 років, а згідно з пунктом 2 частини 2 статті 114 Закону № 1058-IV (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2148-VІІІ) після досягнення 55 років.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин при вирішення питання щодо наявності у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, суд враховує такий принцип адміністративного судочинства, як верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 6 КАС України).

Конституційний Суд в Рішенні №1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.

У контексті предмету спору юридична позиція, викладена у Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону №1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача.

В постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Тому, ґрунтуючись на вищезазначеному та юридичній позиції Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, суд вважає, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону № 1058-ІV.

З тексту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах слугував висновок органу пенсійного фонду про відсутність у позивача необхідного віку.

Судом встановлено, що станом на дату звернення з заявою про призначення пенсії (10.04.2025) позивач досяг 50 років.

Таким чином, доводи відповідача про недосягнення позивачем необхідного пенсійного віку, є помилковим, оскільки з 23 січня 2020 року в Україні одночасно існують два Закони, котрі регламентують правила призначення пенсій , а саме: пункт "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у редакції до Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII та пункт 2 частини другої статті 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, а тому враховуючи частину першу статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011 по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), застосуванню підлягає Закон, який є найбільш сприятливим для позивача щодо встановлення необхідного віку на рівні найменшої величини, тобто, після досягнення 50 років.

Висновки суду у цій справі відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним в рішенні від 21 квітня 2021 року у зразковій справі № 360/3611/20 з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2021 року.

За таких обставин, суд вважає, що пенсійним органом неправомірно відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за її заявою від 10.04.2025, що свідчить про протиправність рішення від 18.04.2025 №48 про відмову у призначенні пенсії.

Пунктом 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV встановлено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Відповідно до пп. 14-6.2 п. 14-6 розділу XV Закону № 1058-IV передбачено, що тимчасово, у період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, для осіб, які проживають/проживали на території, на якій ведуться (велися) бойові дії, та/або на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, у разі якщо звернення за призначенням пенсії відбулося в період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, за умови що передбачений частиною першою статті 45 цього Закону строк звернення за призначенням відповідної пенсії не сплив станом на 24 лютого 2022 року, пенсія призначається: за віком - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку.

Отже, обов`язковою умовою застосування вказаного пункту визначено, що передбачений частиною першою статті 45 цього Закону строк звернення за призначенням відповідної пенсії не сплив станом на 24 лютого 2022 року.

Матеріалами справи встановлено, що право на призначення пенсії позивач отримала 06.08.2023, тобто вже після 24.02.2022.

Як наслідок, передбачений частиною першою статті 45 Закону № 1058-IV строк в апріорі не може сплинути станом на 24.02.2022, оскільки виник лише після спливу одного року шести місяців після 24.02.2022.

У зв`язку з цим пп. 14-6.2 п. 14-6 розділу XV Закону № 1058-IV відносно позивача не підлягає застосуванню, а повинні застосовуватися загальні умови, визначені частиною першою статті 45 Закону № 1058-IV, тобто, з дати звернення до пенсійного органу 10.04.2025.

Ухвалюючи рішення, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Більше того, суд звертає увагу, що жодних інших перешкод та/або недотримання процедури звернення із заявою про призначення пенсії, аніж вирішених в судовому порядку, відповідачем не наведено, а тому суд приходить до висновку, що позивачем виконані всі передбачені законодавством умови для призначення пенсії.

Такий спосіб захисту, на переконання суду, матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не було встановлено інших підстав для відмови у призначенні пенсії, аніж досліджені та спростовані судом під час розгляду справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду з позовом представником позивача заявлено клопотання про звільнення позивача від сплати судового збору у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, оскільки згідно даних органів ДФС дохід позивача за попередній рік склав 4000 грн.

Пунктом 1 частини першої статті 8 Закону України Про судовий збір встановлено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті (частина друга статті 8 Закону України Про судовий збір).

Таким чином, враховуючи заявлення позивачем однієї вимоги немайнового характеру (інша вимога є похіднною) та подання позовної заяви у електронному вигляді, судовий збір у цій справі підлягав сплаті у розмірі 968,96 грн.

З огляду на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, враховуючи скрутне матеріальне становище позивача, що є підставою для звільнення від сплати судового збору, судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у пропорційному до задоволених позовних вимог розміру, а саме: 484,98 грн.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Галкіна Вячеслава Леонідовича в інтересах ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (місцезнаходження: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, вулиця Січових Стрільців, будинок 15, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 18.04.2025 №48 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 : до стажу за Списком № 2 періоди роботи з 03.08.1993 по 31.12.2000, з 01.01.2004 по 31.12.2004, з 23.02.2006 по 27.02.2006, з 11.03.2015 по 01.07.2015, з 02.07.2020 по 31.12.2021 та з 01.04.2022 по 31.08.2023; до загального страхового стажу та стажу за Списком № 2 період роботи з 01.09.2023 по 06.11.2023; до загального страхового стажу у подвійному розмірі періоди роботи з 03.08.1993 по 10.03.2015, з 11.03.2015 по 31.12.2019, з 01.01.2020 по 06.11.2023 відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах у відповідності до статті 13 Закону України Про пенсійне забезпечення в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, на підставі заяви про призначення пенсії від 10.04.2025.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 484,98 грн (чотириста вісімдесят чотири гривні 98 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Борзаниця