Справа № 420/26282/25
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
25 серпня 2025 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправною та скасування постанови,
04.08.2025 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому остання просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 28.02.2017 ВП № 53500260 про відкриття виконавчого провадження, винесену державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.02.2017.
Ухвалою судді від 11.08.2025 в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на звернення до суду із даними вимогами відмовлено; адміністративний залишено без руху із наданням надавши десятиденного строку з дня отримання ухвали для усунення зазначених вище недоліків.
Так, з огляду на матеріали адміністративного позову, предметом оскарження у даній справі є постанова ВП № 53500260 від 28.02.2017 р. про відкриття виконавчого провадження.
Проте, до суду позивач звернулася 08.07.2025 р., що свідчить про недотримання спеціального десятиденного строку на звернення до суду із даними вимогами.
У адміністративному позові позивачка просить поновити строк на звернення до суду із даними вимогами, зважаючи на те, що 14.09.2022 ОСОБА_1 стало відомо, що на її грошові кошти, що містяться на пенсійному рахунку накладено арешт, Білгород-Дністровським ВДВС Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), однак, у зв`язку із чим, даний арешт було накладено нею не встановлено.
В подальшому 24 червня 2025 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Янковською І.В. до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено адвокатський запит щодо виконавчих проваджень у відношенні ОСОБА_1 . Звертає увагу суду, що постанова про відкриття провадження № 53500260 та постанова про стягнення виконавчого збору № 47839866 на адресу ОСОБА_1 , в порушення норм Закону України «Про виконавче провадження» не надходила. 30.06.2025 надійшов лист від управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Предметом оскарження у даній справі є постанова ВП № 53500260 від 28.02.2017 р. про відкриття виконавчого провадження.
Проте до суду позивач звернулася 04.08.2025 р., тобто після майже 12-річного терміну з дати прийняття оскаржуваної постанови, що свідчить про недотримання спеціального десятиденного строку на звернення до суду із даними вимогами.
При цьому, представник позивача не заперечує, що позивачка ще у вересні 2022 дізналася про арешт грошових коштів, при цьому з адвокатським запитом звернулась до виконавчої служби лише 24.06.2025 р. тобто майже через 3 роки.
Щодо посилання представника позивача на момент обізнаності позивачки про порушення її прав лише після отримання 30.06.2025 р. від відповідача відповіді, то суд зауважує, що отримання відповіді на заяву позивача чи його представника не змінює момент, з якого особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона чи її представник почали вчиняти дії щодо реалізації права особи і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду, як і не перериває такий строк.
Відтак, позивач не навів переконливих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати його процесуальні права з метою їх захисту.
Отже, позивачу необхідно подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.
Крім того, згідно з ч.3 ст.161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 169 КАС України, якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).
Розмір судового збору за одну вимогу немайнового характеру становить 1211,20 грн (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2025 року (3028) ) (968,96 грн (дев`ятсот шістдесят вісім грн. 96 коп.) з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».).
Таким чином, в порушення вимог вищезазначеної статті позивачем до позову не додано документу про сплату судового збору в розмірі 968,96 грн.
20.08.2025 до суду надано заяву із документом про сплату судового збору в сумі 968,96 грн.
20.08.2025 на виконання вищезазначеної ухвали представником позивача до суду надано заяву, в якій останній просить поновити позивачу строк на звернення до суду із даними вимогами.
Тому, 07.07.2025 до Одеського окружного адміністративного суду представником Ярошенко Н.С. до Одеського окружного адміністративного суду подано позовну заяву про визнання протиправною та скасування постанови від 28.02.2017 ВП № 53500260 про відкриття виконавчого провадження, винесену державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.02.2017.
З моменту відкриття виконавчого провадження № 53500260 минуло більш ніж 9 років, однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», Відповідачем, так і не надсилалась постанова про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2017 Позивачу.
Крім того, позивач з початком повномасштабного вторгнення фактично мешкає за кордоном. 14.09.2022 ОСОБА_1 , стало відомо, що на її грошові кошти, що містяться на пенсійному рахунку накладено арешт, Білгород-Дністровським ВДВС Білгород - Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), однак, у зв`язку із чим, даний арешт було накладено нею не встановлено. У зв`язку із чим, ОСОБА_1 було подано заяву до вказаного відділу про скасування арешту з пенсійного рахунку.
В подальшому, 24 червня 2025 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Янковською І.В. до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) направлено адвокатський запит щодо виконавчих проваджень у відношенні ОСОБА_1
30.06.2025 надійшов Лист від управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Таким чином, 30.06.2025 ОСОБА_1 в повному обсязі ознайомилась з матеріалами виконавчого провадження № 53500260 в АСВП, отримавши ідентифікатор доступу до нього, звідки й почався відлік 10-денного строку, визначеного ст. 287 КАС України.
Оцінюючи доводи та пояснення позивача, наведені у клопотанні про визнання причин пропущення строку на звернення до суду із даним позовом поважними, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.
Згідно з пунктам 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
За приписами частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Суд зазначає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таке правозастосування не є порушенням права особи на доступ до правосуддя, а є дотриманням принципу «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує, в світлі якого і запроваджено обмеження на законодавчому рівні права звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів відповідними строками.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача, вчинених на звернення позивача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Суд роз`яснює, що обмеження строку на звернення до адміністративного суду не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Такі обмеження направлені на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Про цьому, позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
Жодних об`єктивних причин пропущення строку на звернення до суду позивачем у клопотанні не наведено.
Натомість сторона позивача просить нівелювати взагалі інститут строку на звернення до суду з позовом, надавши перевагу в такий спосіб позивачу.
Так, суд насамперед зазначає, що сам факт ненадсилання постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.02.2017 не є підставою для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивачка ще 14.09.2022 року була обізнана про арешт власних грошових коштів і повинна була виявити належну процесуальну активність. Натомість вона безпідставно зволікала майже три роки, перш ніж звернутися з адвокатським запитом до органу ДВС, що свідчить про пасивну поведінку та небажання реалізувати своє право на судовий захист своєчасно. Вказані обставини не можна розцінювати як об`єктивно непереборні чи такі, що не залежали від волевиявлення позивача.
Крім того, доводи представника позивача про те, що строк почався з моменту ознайомлення 30.06.2025 року з матеріалами виконавчого провадження в АСВП, є неспроможними. Відповідно до ч. 2 ст. 287 КАС України відлік строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Таким моментом у даній справі було встановлено 14.09.2022 року, коли позивачці стало відомо про арешт коштів. Отримання додаткових документів чи відповідей на запити не змінює цього моменту, а лише підтверджує факт вже відомого обмеження прав.
Також суд бере до уваги, що позивачка посилається на обставини, які жодним чином не підтверджують об`єктивних істотних перешкод у зверненні до суду. Перебування за кордоном після початку повномасштабного вторгнення не є безумовною підставою для пропуску строку, адже чинне процесуальне законодавство передбачає можливість дистанційного подання позовних заяв через електронний суд або поштовий зв`язок. Позивачка не надала доказів того, що протягом тривалого періоду у неї були непереборні труднощі у доступі до суду чи засобів зв`язку.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи представника позивача про поважність причин пропуску строку звернення до суду є беззмістовними, необґрунтованими та позбавленими логічного сенсу у світлі встановлених обставин. Фактично вони зводяться до намагання перекласти наслідки власної бездіяльності та несумлінності у реалізації права на захист на процесуальні гарантії, чого закон не допускає. Така позиція суперечить принципу юридичної визначеності та практиці ЄСПЛ, згідно з якою строки звернення до суду є необхідними для забезпечення стабільності правовідносин і не можуть поновлюватися без наявності дійсно поважних та доведених причин.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних причин, внаслідок непереборних, незалежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Так, суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
До того ж, суд вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Частиною 1 статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Згідно з ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
При викладених вище обставинах, суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, адже сутність зазначеного інституту полягає в тому, що особа, яка звертається до суду за захистом порушеного права була не в змозі зробити це внаслідок незалежних від неї обставин, зокрема, якщо цьому перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
На підставі викладеного та керуючись ст. 123 КАС України,
В задоволенні клопотання про поновлення ОСОБА_1 строку на звернення до суду відмовити.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправною та скасування постанови - повернути позивачу.
Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк