Справа № 140/3832/25
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Дмитрук В.В.

25 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/3832/25 пров. № А/857/23516/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 140/3832/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

14.04.2025р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, у якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області від 04.02.2025р. №85 про відмову у призначенні пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області призначити пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на шість років відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2025р. позов задоволено частково.

Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про відмову у призначенні пенсії від 04 лютого 2025 року №85.

Крім того, суд зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Не погоджуючись із даним рішенням в частині задоволених позовних вимог, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26.05.2025р. скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є особою яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , від 02.09.1993р.

Згідно довідки, яка видана Любешівською селищною радою від 19.11.2024р. №7529 ОСОБА_1 зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 , в період з 25.10.1984р. - 26.05.1989р., зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_2 , в період 22.07.1993р. - 08.02.2000р., зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_3 з 08.02.2000р. по теперішній час. Підстава: будинкова книга №1 с-ще Любешів, вул. Шептицького, будинкова книга АДРЕСА_2 , ПГУ, Реєстр територіальної громади. Дане село, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991р. №106, включене до переліку населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС і відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

04.02.2025р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

У відповідності до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій який затверджений Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1 ( далі-Порядок № 22-1), після реєстрації заяви за принципом екстериторіальності документи направлені на розгляд до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області.

04.02.2025р. Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, за наслідками розгляду заяви позивача, рішенням №85 відмовив у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку.

Із змісту оскаржуваного рішення видно, що період роботи (проживання) у зоні гарантованого добровільного відселення відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становить 02 роки 04 місяці 06 днів, а тому відступні підстави для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку у зв`язку з відсутністю необхідної тривалості проживання в зоні гарантованого добровільного відселення.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.46 Конституції України видно, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсії, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2003р. №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), який набрав чинності 01.01.2004р.

ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено ст.26 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28.02.1991р. (далі - Закон №796-XII).

ст.49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено, що пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4 встановлюються у вигляді а) державні пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

В абз.4 п.2 ч.1 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», видно, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

В примітці до п.2 ч.1 ст.55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зазначено, що початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому, відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року (ч.2 ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»№796-XII).

Отже, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та яка проживала або працювала на території зони гарантованого добровільного відселення з моменту аварії на ЧАЕС до 01.01.1993р. протягом не менше 3 років, має право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку. При цьому, постійне проживання такої особи або постійна праця у зазначеній зоні з моменту аварії по 31.07.1986р. незалежно від часу проживання або роботи в цей період, дає особі право на призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку на 3 роки (початкова величина), а також додатково 1 рік за кожні 2 повні роки (з 26.04.1986р. - 01.01.1993р.) проживання або роботи на такій території, але не більше 6 років. Тобто, максимальна величина зменшення пенсійного віку для особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії не може перевищувати 6 років.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005р. (далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи (за наявності) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») (абз.9 пп.5 п.2.1 розділу ІІ)

ст.14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій. До них, зокрема, належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Документами, які підтверджують статус громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ч.3 ст.65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»№796-XII).

В ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видно, що довідка про період проживання, роботи на цих територіях, є підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях.

Тобто, єдиним документом, що підтверджує статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27.02.2018р. у справі №344/9789/17, від 28.03.2018р. у справі №333/2072/17, від 08.05.2018р. у справі №708/1022/17, від 31.10.2019р. у справі №212/12245/13-а та в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при вирішенні даної справи.

Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Аналогічні за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.02.2018р. у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019р. у справі № 152/651/17, від 25.11.2019р. у справі №464/4150/17 та від 27.04.2020 р.у справі № 212/5780/16-а.

Таким чином, видача уповноваженим органом держави посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» підтверджує факт проживання або роботи позивача станом на 01.01.1993р. у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Доказів скасування або анулювання виданого позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, суду надано не було.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу апелянта, що факт проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення (у с-ще Любешів, Камінь-Каширського району Волинської області) підтверджується довідкою, виданою Любешівською селищною радою від 19.11.2024р. №7529 з якої видно, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_1 , в період: 25.10.1984р. - 26.05.1989р., зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_2 в період 22.07.1993р. - 08.02.2000р., зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_3 з 08.02.2000р. по теперішній час. Дане селище, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991р. №106, включене до переліку населених пунктів, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на ЧАЕС і відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Верховний Суд у постанові від 09.07.2024р. у справі №240/16372/23 зазначив, що за змістом ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII підставою для визначення статусу особи як потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка проживає на забрудненій території, є довідка про період проживання на цій території, яка видається органом місцевого самоврядування. Отже, відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.3, ч.4 ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ, підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Тобто, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення засвідчує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

В даному випадку відповідною довідкою Любешівської селищної ради від 19.11.2024р. №7529 підтверджено факт проживання позивача на територіях радіоактивного забруднення більше 30 років.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року перевірявся відповідними комісіями при видачі йому посвідчення. В іншому випадку випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав б вказаного посвідчення.

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 07.05.2024р. у справі №460/38580/22 та від 09.07.2024р. у справі №240/16372/23.

Так, Верховний Суд у постанові від 07.05.2024р. у справі №460/38580/22 вказав, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є як робота в зоні гарантованого добровільного відселення, так і проживання в такій зоні. Тому, враховуючи наявність посвідчення особи потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи та довідки органу місцевого самоврядування, яка підтверджує факт реєстрації та проживання на території гарантованого добровільного відселення більше 20 років, позивач має право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку на 6 років відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 09.07.2024р. у справі №240/16372/23 зазначив, що за змістом ст.15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи») №796-XII підставою для визначення статусу особи як потерпілої від Чорнобильської катастрофи, яка проживає на забрудненій території, є довідка про період проживання на цій території, яка видається органом місцевого самоврядування. Тобто, відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджено відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.

Отже, факт проживання особи на території зони гарантованого добровільного відселення підтверджує довідка органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

В даному випадку довідкою органу місцевого самоврядування підтверджено факт проживання позивача на територіях радіоактивного забруднення більше 30 років.

Також у постанові від 30.08.2022р. у справі №357/6372/17 Верховний Суд зробив висновок, що наявність посвідчення Потерпілий від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років. Відомості диплому (трудової книжки) не можуть спростувати факт проживання позивача на території радіоактивного забруднення не менше трьох років станом на 01.01.1993р.

Колегія суддів наголошує, що наявне у позивача посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи підтверджує факт проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років.

Факт проживання чи роботи позивача на території радіоактивного забруднення станом на 01 січня 1993 року перевірявся відповідними комісіями при видачі йому посвідчення. В іншому випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав б вказаного посвідчення. Пенсійний орган, рішення якого оскаржується, не надав доказів того, що посвідчення визнано недійсним, а наданий позивасу статус скасований. Докази про вилучення посвідчення у зв`язку із безпідставністю його видачі у матеріалах справи відсутні.

При цьому, беручи до уваги той факт, що позивач і на даний час проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, тому набув право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що в період: 01.09.1988р. - 15.06.1993р. позивач навчався у Луцькому філіалі Львівського ордена Леніна політехнічного інституту (пізніше - Луцький індустріальний інститут, Луцький державний технічний університет; наразі - Луцький національний технічний університет), що підтверджується, зокрема, дипломом НОМЕР_2 від 30.06.1993р. та архівною довідкою ЛНТУ від 22.11.2024р. №195-37-16.

Проте, під час навчання та подальшої роботи ОСОБА_1 проживав в селище Любешів, Камінь-Каширського району Волинської області з 25.10.1984р. - 26.05.1989р. Зареєстрований та проживав за адресою АДРЕСА_2 , з 22.07.1993р.- 08.02.2000р. Зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_3 з 08.02.2000р. по теперішній час.

Вказані факти підтверджуються довідкою виконкому Любешівської селищної ради від 19.11.2024р. №7529.

Крім того, пенсійний орган не врахував, що у Луцький національний технічний університет навчання переривалося на період канікул та практики, а навчальний заклад позивача знаходилися на території Волинської області, що давало можливість за наявності прямого транспортного сполучення добиратися рейсовим пасажирським транспортом з місця проживання та реєстрації позивача до місця навчання, роботи.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що слід зарахувати період:01.09.1988р. - 26.05.1989р., відповідно до довідки від 19.11.2024р. №7529.

При цьому, в судовому порядку не можливо встановити місце реєстрації та проживання позивача з 27.05.1989р. - 21.07.1993р., оскільки не охоплюється довідкою від 19.11.2024р. №7529. Тому, період навчання 27.05.1989р. - 15.06.1993р. не підлягає зарахуванню до періоду проживання з у зоні гарантованого добровільного відселення .

Проте, з врахуванням періодів, зазначених в довідці Любешівської селищної ради від 19.11.2024р. №7529 загальний строк проживання позивача на забрудненій території до 01.01.1993р. становить понад 3 роки, що є достатнім для застосування умов, визначених в ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-XII.

При цьому, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_1 на даний час проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, тому останній набув право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку на 6 років.

Стосовно не зарахування до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення періодів: 03.01.1994р. - 08.01.2013р., 01.12.2020р. - 30.04.2024р., оскільки не підтверджено місце роботи заявника та його розташування за час роботи на «Ратнівській митниці», Волинській обласній митниці, ДП «Службі міжнародних автомобільних перевезень», ПП «Автомобільній школі АС», колегія суддів звертає увагу, що такі висновки також спростовуються наданою органу пенсійного фонду разом з заявою про призначення пенсії згаданою вище довідкою органу місцевого самоврядування про місце проживання, яка підтверджує, що ОСОБА_1 проживав з моменту аварії у селищі Любешів Камінь-Каширського району Волинської області по теперішній час.

Крім того, такі доводи також спростовуються паспортом позивача НОМЕР_3 , витягом з реєстру територіальної громади №2024/013979396 від 19.11.2024. з яких чітко видно, що в зазначені періоди ОСОБА_1 проживав у смт Любешів Волинської області.

Крім того, додатково на підтвердження місця роботи в ПП «Автомобільній школі АС» позивач надав копію довідки цього підприємства від 10.03.2025р. №14, з якої видно, що ОСОБА_1 працював у Любешівській філії ПП «Автомобільній школі АС».

Разом з тим, майже із всіх записів трудової книжки ОСОБА_1 видно, що роботи на «Ратнівській митниці», «Волинській обласній митниці», «ДП «Службі міжнародних автомобільних перевезень»» відображають місце роботи, оскільки містять такі позначення як «відділ Дольськ», «митний пост Дольськ», «СМАП «Дольськ»», що також спростовує необґрунтовані доводи апелянта у відповідній частині.

Слід зауважити, що населений пункт Дольськ є селом у Камінь-Каширському районі Волинської області, яке знаходиться на відстані 15 кілометрів від селища Любешів. За наявності власного автомобіля позивач міг добиратись до місця свого проживання, яке відповідно до Постанови Кабінету міністрів Української РСР від 23.07.1991 №106, відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Наведене у сукупності вказує на помилковість висновків Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області у рішенні від 04.02.2025р. №85 про те, що ОСОБА_1 станом на 01.01.1993р. прожив в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років. В протилежному випадку нівелюється його статус особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи, який позивачу встановлений у визначеному законом порядку.

Таким чином, висновки пенсійного органу про не проживання позивача станом на 01.01.1993р. не менше трьох років в зоні гарантованого добровільного відселення є безпідставними.

При цьому у спірному рішенні від 04.02.2025р. №85 вказано про наявність у ОСОБА_1 28 років 06 днів страхового стажу, тобто умова щодо страхового стажу відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» №1058-IV, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, виконується та не є спірною підставою в даній справі.

Разом з тим, при вирішенні позовних вимог зобов`язального характеру суд враховує, що відповідач Головне управління ПФУ у Дніпропетровській області при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ обмежився лише дослідженням періоду проживання (роботи) позивача в зоні гарантованого добровільного відселення до 01.01.1993р., та констатувавши, що період проживання (роботи) позивача на території, яка відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, станом на 01.01.1993р. становить менше трьох років, з цих підстав відмовив у призначенні пенсії.

З урахуванням наведеного, за відсутності правової оцінки, наданої пенсійним органом щодо наявності усіх умов для надання позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи №796-ХІІ (у цьому випадку щодо наявності правових та фактичних підстав для зменшення позивачу пенсійного віку на 6 років), апеляційний суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти висновку про наявність/відсутність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Саме до повноважень органів ПФУ віднесено зарахування певних періодів проживання та трудової діяльності до страхового стажу для призначення пенсій. Однак, суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.

ст.45 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Доводи апелянта про не проживання позивача у спірний період в зоні гарантованого добровільного відселення та відсутність у нього права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку є помилковими.

При цьому, вирішуючи питання щодо відповідача, якого слід зобов`язати зарахувати позивачу до його страхового та пільгового стажу спірні періоди роботи та призначити пенсію за віком на пільгових умовах, колегія суддів наголошує на такому.

В п.4.1, п.4.2, абз.3 п.4.3, п.4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 (надалі, також Порядок №22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Отже, саме Головне управління ПФУ у Дніпропетровській області є повноважним територіальним органом Пенсійного фонду України, визначеним за принципом екстериторіальності, що розглянув заяву позивача про призначення пенсії, який повинен вчинити дії зобов`язального характеру за наслідками скасування судом прийнятого ним протиправного рішення.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом в постановах від 08.02.2024р. в справі №500/1216/23, від 07.05.2024р. в справі №460/38580/22.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у справі № 140/3832/25 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель