Справа № 260/6704/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 260/6704/24 пров. № А/857/4467/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Одеській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року (головуючий суддя Ващилін Р.О.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження в м. Ужгород, у справі №260/6704/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

15 жовтня 2024 ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі ГУ ПФУ в Закарпатській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУПФУ в Одеській області), в якому просив: 1) визнати протиправними дії ГУПФУ в Одеській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , скасувати рішення №13 від 06.09.2024 року «Про відмову у призначенні пенсії по віку відповідно до п. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи; 2) зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу наступні періоди його роботи: з 01.09.1979 р. по 23.07.1981 р. навчання в Тячівському ТУ №14; з 12.08.1981 року по 16.09.1982 рр. робота в Закарпатському заводі «Електроавтоматики»; з 13.10.1982 року по 10.11.1984 року служба в армії; з 24.12.1984 року по 01.08.2014 рік робота в Закарпатському заводі «Електроавтоматики»; 3) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з урахуванням періодів його роботи: з 01.09.1979 р. по 23.07.1981 р. навчання в Тячівському ТУ №14; з 12.08.1981 року по 16.09.1982 рр. робота в Закарпатському заводі «Електроавтоматики»; з 13.10.1982 року по 10.11.1984 року служба в армії; з 24.12.1984 року по 01.08.2014 рік робота в Закарпатському заводі «Електроавтоматики» починаючи з часу набуття ним права на пенсію.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року позов задоволено частково: визнано протиправним рішення ГУ ПФУ в Одеській області №13 від 06.09.2024 року «Про відмову у призначенні пенсії»; зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання в Тячівському ТУ №14 з 01.09.1979 р. по 23.07.1981 р.; період роботи на Закарпатському заводі «Електроавтоматики» з 12.08.1981 року по 16.09.1982 рр. та з 24.12.1984 року по 01.08.2014 рік та призначити пенсію за віком з 20.08.2024 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, законодавчими нормами встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. В свою чергу необхідність надання уточнюючих довідок для підтвердження страхового стажу законодавець пов`язує з відсутністю трудової книжки, необхідних записів у ній, або наявністю неправильних чи неточних записів про періоди роботи (п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р.). Тому суд першої інстанції вважав, що трудові книжки НОМЕР_1 від 12.08.1981, НОМЕР_2 від 12.08.1981 є належним доказом підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 на посаді фрезерувальника цеху на Закарпатському заводі «Електроавтоматика», а відтак позов в частині періоду роботи з 12.08.1981 по 16.09.1982 підлягає задоволенню. Стосовно періоду роботи з 24.12.1984 по 31.07.1992 суд, з врахуванням відомостей трудової книжки НОМЕР_1 зазначив про помилковість тверджень відповідача 2 про невідповідність дати звільнення даті наказу про звільнення. Так, з такого запису вбачається, що такі датовані 1992 роком. Суд покликається на те, що спірний період роботи на Закарпатському заводі «Електроавтоматика» підтверджений також відомостями довідок про заробітну плату з розшифруванням, виданих АТ «Закарпатський завод «Електроавтоматика», що також були долучені ОСОБА_1 при звернення до органу Пенсійного фонду України. Суд також вважав протиправним не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду навчання з мотивів відсутності в трудовій книжці дати видачі диплому, оскільки нормами ст. 56 Закону №1788 передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі. Стосовно періоду трудової діяльності з 02.06.1994 по 30.09.1994 в російській федерації суд виходить з того що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Суд зазначає, що право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди та, відповідно, відсутність чи неможливість витребування документів з російської федерації. Щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача, то суд першої інстанції вважав, що оскільки права позивача порушені саме рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №13 від 06 вересня 2024 року, то скасування такого є в даному випадку достатнім для забезпечення належного їх захисту. Суд зазначив, що не підлягає задоволенню позовна вимоги про зобов`язання відповідача 2 зарахування до страхового стажу період служби в армії, оскільки такий був самостійно врахований органом Пенсійного фонду України при прийнятті оскарженого рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ГУ ПФУ у Одеській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року та у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційну скаргу мотивує тим, що згідно розрахунку стажу у позивача підтверджено лише 25 років 07 місяців 04 дні страхового стажу, що не дає право на призначення пенсії. Зазначає, що обов`язок в наданні достатнього пакету документів законодавець покладає на позивача, а ГУ ПФУ в Одеській області не наділено повноваженнями у підтвердженні страхового стажу, а лише у відповідності до п. 4.2 Порядку №22-1 досліджує, аналізує та перевіряє вже надані документи та виявляє їх неточності та розбіжності. За доданими документами до страхового стажу відсутні підстави зарахувати періоди роботи згідно трудових книжок НОМЕР_1 від 12.08.1981 та НОМЕР_2 від 12.08.1981, оскільки трудові книжки мають розбіжності в періодах роботи. Вважає, що ГУ ПФУ в Одеській області правомірно відмовлено в зарахуванні до страхового стажу відносно позивача спірний період роботи у зв`язку з відсутністю належних повноважень в підтвердженні страхового стажу роботи. Такі повноваження законодавцем покладено виключно на страхувальника, тобто позивач не добросовісно використав своє право на належне пенсійне страхування. Вказані обставини суперечать вимогам Порядку 22-1. Зазначає, що з 01.01.2023 російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, для української сторони цей міжнародний договір припинив дію 19.06.2023 у відповідності до листа Міністерства закордонних справ від 29.12.2022 №72/14-612-108210. Зазначає, що доданими позивачем документами до страхового стажу відсутні підстави зарахувати періоди роботи згідно трудових книжок НОМЕР_1 від 12.08.1981 та НОМЕР_2 від 12.08.1981, оскільки трудові книжки мають розбіжності в періодах роботи.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Одеській області без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року без змін.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що 28.08.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ в Закарпатській області заявою про призначення пенсії за віком. Подана заява про призначення пенсії була скерована відповідно до принципу екстериторіальності для розгляду до ГУ ПФУ в Одеській області.

За результатами розгляду поданих позивачем документів рішенням ГУ ПФУ в Одеській області №13 від 06.09.2024 у призначенні пенсії за віком відмовлено у зв`язку з недостатністю страхового стажу. Зокрема, до такого зараховано 25 років 7 місяців 4 дні. При цьому до страхового стажу не включено періоди роботи згідно з трудовими книжками НОМЕР_1 від 12.08.1981 та НОМЕР_2 від 12.08.1981, оскільки такі мають розбіжності в періодах роботи. Додатково повідомлено, що згідно із записами про роботу в трудовій книжці НОМЕР_1 від 12.08.1981 необхідно надати уточнюючі довідки за періоди:

- навчання з 01.09.1979 по 23.07.1981, оскільки відсутня дата видачі диплому;

- роботи з 12.08.1981 по 16.09.1982, оскільки в даті звільнення наявне необґрунтоване виправлення, що суперечить Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах і організаціях;

- роботи з 24.12.1984 по 31.07.1992, оскільки дата звільнення (31.07.1992) не відповідає даті наказу про звільнення з роботи (31.07.1991);

- роботи з 02.06.1994 по 30.09.1994 в російській федерації, оскільки це не передбачено чинним законодавством у зв`язку з тим, що із 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992;

- період роботи з 1985 по 1998 згідно наданих довідок про заробітну плату від 14.12.2021 №231 та №233, можливо зарахувати тільки після акту перевірки довідок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням органу Пенсійного фонду України, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує такі підстави.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислуги років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави щодо тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1058-IV).

Питання виникнення та реалізації права громадян на пенсійне забезпечення врегульоване положеннями Законів України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 (далі Закон №1788) та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058) (в редакціях, чинних на момент призначення пенсії).

Ст.1 Закону №1058-ІV передбачає, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Під «страховим стажем» згідно ч. 1 ст. 24 Закону №1058 розуміють період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Вищезазначене кореспондується також з нормами Закону №1788.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №1058, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, Закон №1058-ІV визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел.

Відповідно до частини 1 статті 9 цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За приписами частин другої, четвертої статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом д частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Положеннями ст. 62 Закону №1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Вказане кореспондується також з положеннями п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. (далі Інструкція) та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р. (далі Порядок).

Відповідно до п. 2.2 Інструкції, до трудової книжки вносяться наступні відомості: про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіхи в роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно п. 2.3 Інструкції записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (2.4 Інструкції).

Вказане кореспондується також з положеннями Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 №162 (далі Інструкція №162) (що була чинна на момент видачі трудової книжки позивача).

Стосовно періоду роботи з 12.08.1981 по 16.09.1982 на Закарпатському заводі «Електроавтоматика» суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відмову зарахувати такий до страхового стажу позивача ГУ ПФУ в Одеській області аргументує наявними виправленнями у відповідних записах трудової книжки. Проте суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та не може погодитися з такою аргументацією ГУ ПФУ в Одеській області з огляду на наступне.

12 серпня 1981 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду фрезерувальника цеху на Закарпатський завод «Електроавтоматика», з якої звільнений 16 вересня 1982 року, що підтверджується записами трудових книжок НОМЕР_1 від 12.08.1981, НОМЕР_2 від 12.08.1981.

Вказані відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені чітко, акуратно, зрозуміло, завірені підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства. При цьому будь-якого виправлення у записах, які б унеможливили встановити достовірність такого запису, судом першої інстанції, як і судом апеляційної інстанції не виявивлено.

Оскільки законодавчими нормами встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, то надання уточнюючих довідок для підтвердження страхового стажу законодавець пов`язує з відсутністю трудової книжки, необхідних записів у ній, або наявністю неправильних чи неточних записів про періоди роботи (п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р.).

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 21 березня 2019 року у справі №227/4564/16-а.

Тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що трудові книжки НОМЕР_1 від 12.08.1981, НОМЕР_2 від 12.08.1981 є належним доказом підтвердження стажу роботи ОСОБА_1 на посаді фрезерувальника цеху на Закарпатському заводі «Електроавтоматика».

Щодо періоду роботи з 24.12.1984 по 31.07.1992, то відмову зарахувати такий до страхового стажу позивача ГУ ПФУ в Одеській області аргументує тим, що дата звільнення (31.07.1992) не відповідає даті наказу про звільнення з роботи (31.07.1991).

З відомостей трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що 24 грудня 1984 року позивач був прийнятий на роботу на Закарпатський завод «Електроавтоматика» в цех 08 водієм, з якої звільнений за власним бажанням 31 липня 1992 року.

Відомості про прийняття та звільнення з роботи зроблені акуратно, чітко, завірені підписом уповноваженої особи та печаткою підприємства.

Дослідивши запис №6 в трудовій книжці НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість тверджень ГУ ПФУ в Одеській області про невідповідність дати звільнення даті наказу про звільнення.

З цього приводу варто звернути увагу відповідачів на те, що відповідно до законодавства обов`язок щодо повноти та правильності внесення до трудової книжки даних покладено на роботодавця, тобто на підприємство, де працював позивач. Отже працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів уповноваженою особою і, тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини уповноваженого органу не може бути підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а.

Трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповненням роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення такої.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Більше того, позивач за спірний період роботи на Закарпатському заводі «Електроавтоматика» надає підтвердження також відомостями довідок про заробітну плату з розшифруванням, виданих АТ «Закарпатський завод «Електроавтоматика», які також були долучені ОСОБА_1 при звернення до органу Пенсійного фонду України.

Враховуючи наведені обставини, як правильно зазначив суд першої інстанції, такий період трудової діяльності підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача при вирішенні питання про призначення пенсії.

Стосовно період роботи на Закарпатському заводі «Електроавтоматика», в подальшому перейменованому на ВАТ ««Закарпатський завод «Електроавтоматика»», згідно з відомостями трудової книжки НОМЕР_2 суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_2 , 24 грудня 1984 року позивач був прийнятий на роботу на Закарпатський завод «Електроавтоматика» в цех 08 водієм (що перекликається з відомостями трудової книжки НОМЕР_1 ). Разом з тим, в трудовій книжці НОМЕР_2 відсутній запит про звільнення позивача 31.07.1992 (як зазначено в трудовій книжці НОМЕР_1 ). Натомість наявний запис №6, датований 30 червня 1998 року, про перейменування Закарпатського заводу «Електроавтоматика» на ВАТ ««Закарпатський завод «Електроавтоматика»» та запис №8, датований 01 серпня 2014 року, про звільнення з роботи за власним бажанням.

Відсутність відомостей про повторне прийняття позивача на роботу на Закарпатський завод «Електроавтоматика» в трудовій книжці НОМЕР_1 не підтверджує факт відсутності подальшої трудової діяльності позивача, оскільки подальша трудова діяльність позивача на такому підприємстві підтверджується відомостями довідок про заробітну плату з розшифруванням, виданих АТ «Закарпатський завод «Електроавтоматика», та Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а тому довідки АТ «Закарпатський завод «Електроватоматика» №233 від 17.12.2021 в даному випадку підлягають врахуванню для підтвердження страхового стажу ОСОБА_1 відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 р. Про що зроблено правильний висновок судом першої інстанції.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду навчання з мотивів відсутності в трудовій книжці дати видачі диплому суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Нормами ст. 56 Закону №1788 передбачено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Під час навчання позивача діяли норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 №162, пункт 2.15 якої передбачав, що студентам, учням, аспірантам та клінічним ординаторам, які мають трудові книжки, навчальний заклад (науковий заклад) вносить записи про час навчання у денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих та середніх спеціальних навчальних закладів, у партійних школах та школах просування. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукового закладу) про зарахування на навчання та відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів клінічних ординаторів.

Як зазначив суд першої інстанції в трудових книжках НОМЕР_1 від 12.08.1981, НОМЕР_2 від 12.08.1981 наявні відомості про навчання позивача в Тячівському ТУ №14 з 01.09.1979 року по 23.07.1981, що підтверджується атестатом №1868. Вказані відомості зроблені акуратно, виправлень не містять.

На думку суду апеляційної інстанйції, позивач не може нести відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у таку вносяться відповідальним працівником навчального закладу або роботодавцем. Те, що у записі трудової книжки позивача про навчання в Тячівському ТУ №14 не зазначено дату видачі диплому, жодним чином не повинно впливати на право позивача на врахування до загального страхового стажу періоду навчання за наявності підстав для цього, оскільки відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок несе керівник підприємства, установи, організації, а відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, яка призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Враховуючи наведене позивач має право на зарахування періоду навчання до свого страхового стажу.

Стосовно періоду роботи з 02.06.1994 по 30.09.1994 в російській федерації то суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Стаття 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачає, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Згідно з абз.2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Водночас, колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що Постановою Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» прийнято рішення про вихід України з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.

Листом Міністерства закордонних справ України від 29.12.2022 №72/14-612-108210 повідомлено Міністерство юстиції України, що відповідно до п. 11 Порядку ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та користування ним, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.04.2001 №376 (зі змінами), після письмового повідомлення Виконавчого комітету Співдружності Незалежних Держав про рішення української сторони вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка вчинена 13.03.1992 в м. Москва, зазначений міжнародний договір України припинить свою дію для України 19.06.2023.

Оскільки Угоди були чинні як для України, так і для росії в спірні періоди роботи позивача, тому такі обставини як повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України та військова агресія по відношенню до громадян України, не можуть бути підставою для відмови пенсійним органом у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території росії, які мали місце до вказаних подій.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 18 листопада 2024 року у справі №340/4436/23.

З огляду на вищенаведене період роботи позивача на території російської федерації підлягає зарахуванню до його страхового стажу.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові не є предметом апеляційного оскарження, то в силу приписів ст.308 КАС України такому суд апеляційної інстанції не надає оцінку.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції, щодо визнання протиправним рішення ГУ ПФУ в Одеській області №13 від 06.09.2024 року «Про відмову у призначенні пенсії» та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди навчання в Тячівському ТУ №14 з 01.09.1979 р. по 23.07.1981 р.; період роботи на Закарпатському заводі «Електроавтоматики» з 12.08.1981 року по 16.09.1982 рр. та з 24.12.1984 року по 01.08.2014 рік та належним способом захисту такі періоди зарахувати та призначити пенсію за віком з 20.08.2024 року.

Частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено підстави задоволення позовних вимог частково, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування, оскільки не впливають на законність судового рішення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі №260/6704/24- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко