Справа № 400/286/25
Суддя: Вербицька Н.В.
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/286/25

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання Коблова А.О.,

за участю апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Тульчевська М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

13 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому просила:

скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року за №467-0;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області з 24.12.2024 року;

стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області середній заробіток за час її вимушеного прогулу за період з 24.12.2024 по дату ухвалення судового рішення.

В обґрунтування позову вказує, що відповідач протиправно звільнив її з посади під час скорочення кількості посад у відділі супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області. Роботодавець залишив поза увагою досвід роботи на державній службі та в юридичній сфері, в тому числі у сфері представлення інтересів в судах. Крім того, наявна додаткова вища економічна освіта дозволяє позивачу більш впевнено орієнтуватися в податковому законодавстві, що в свою чергу призводить до вищої продуктивності праці, самостійності під час виконання поставлених завдань та в кінцевому результаті має наслідком прийняття ефективних та результативних рішень.

В свою чергу, ОСОБА_2 має невеликий стаж та досвід роботи в юридичній сфері, в тому числі і в органах податкової служби, що не дозволяє йому самостійно, якісно та продуктивне виконувати поставленні завдання.

Також позивач вказує, що була позбавлена можливості скористатися правом на переведення на іншу посаду. Відповідно до ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» їй мали запропонувати посади для переведення та забезпечити можливість впродовж 30 днів надати згоду на переведення. Проте відповідач попередив про звільнення 22.11.2024 року, а наказ про її звільнення видав вже 12.12.2024 року, не дочекавшись 30 днів.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що право позивача на переведення було дотримано, оскільки їй пропонувалися на вибір переведення на інші рівнозначні посади державної служби відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей, однак позивач відмовилася від переведення.

Стосовно доводів про наявність у позивача переважного права на зайняття посади, то відповідачем під час скорочення проведено порівняння між двома головними інспекторами відділу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за наслідком якого роботодавець дійшов висновку, що кваліфікації ОСОБА_2 вища. Також враховано, що ОСОБА_1 постійно порушувала трудову дисципліну та нехтувала правилами етичної поведінки щодо своїх колег.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в яких посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, позивач просить зазначене рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Позивач наголошує, що суд першої інстанції не провів належного аналізу та співставлення штатних розписів, не встановив реальну кількість вакантних посад та причини з яких позивачу запропоновано на вибір лише 4 вакантні посади.

Також вказано на відсутність довідки складеної відповідачем за результатами проведеного аналізу продуктивності праці і кваліфікації працівників, як належного обґрунтування підстав для подальшого переведення працівника на посаду.

Головне управління ДПС у Миколаївській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечувало проти її задоволення та просило залишити без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Позивачем подано додаткові пояснення, у яких зазначає, що подана відповідачем до суду першої інстанції довідка про порівняльний аналіз фахівців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не містить відомостей про її реєстрації в системі документообігу відповідача. З наведених мотивів позивач заперечує факт існування довідки на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 14.07.2021 року ОСОБА_1 в порядку переведення з Управління Держпраці в Миколаївській області призначено на посаду головного державного інспектора відділу супроводження в судах податкових спорів за результатами планових перевірок управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Миколаївській області.

15.08.2022 року ОСОБА_1 переведено на посаду головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області.

18.07.2024 року постановою Кабінету Міністрів України №832 внесені зміни до постанови КМУ № 85 від 05.04.2014 року «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», а саме змінено граничну чисельність працівників територіальних органів ДПС: з 22 572 на 19 281, та скорочення чисельності працівників ДПС на 3 291 осіб у територіальних органах ДПС.

05.11.2024 року ДПС України затверджено Перелік змін №9 до організаційної структури Головного управління ДПС у Миколаївській області, який передбачає, окрім іншого скорочення 1 посади головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області.

У відділі супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області, до реорганізації та скорочення посили було 4 штатних посади головного державного інспектори.

Оскільки, 2 посаді головного державного інспектора були тимчасові (на період перебування працівниці у відпустці по догляду за дитиною до 3 років та на період перебування працівниці в Збройних Силах України), під час скорочення посади, відповідачем проводилося порівняння кваліфікації і продуктивності праці між головним державним інспектором Єгоровою О.П. та головним державним інспектором Марченко О.І.

За результатами порівняльного аналізу кваліфікації і продуктивності праці фахівців ОСОБА_2 та Єгорової О.П., Головне управління ДПС у Миколаївській області дійшло висновку, що ОСОБА_2 має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю професійної діяльності, а отже має переважне право на залишення на роботі.

22.11.2024 року в.о. начальника Головного управління ДПС у Миколаївській області направив на адресу ОСОБА_1 попередження про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та наступне звільнення. Одночасно з цим, ОСОБА_1 запропоновано переведення на посади:

- головного державного інспектора відділу перевірок основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора відділу трансферного ціноутворення ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора Первомайського відділу податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області.

12.12.2024 року Головним управлінням ДПС у Миколаївській області видано наказ «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 » №467-о, відповідно до якого, державна служба ОСОБА_1 припинена та вона звільнена з посади головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області з 23.12.2024 року.

Не погоджуючись із звільненням, позивачка звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем дотримано процедуру звільнення, зокрема позивачку завчасно повідомлено про звільнення та запропоновано їй наявні посади, від переведення на які вона відмовилась.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначаються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII.

Частиною першою статті 83 Закону № 889-VIIІ визначені підстави для припинення державної служби, зокрема, відповідно до пункту 4 цієї статті державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону № 889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Колегією суддів встановлено, що внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Миколаївській області, відповідно до Переліку №1 змін до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області, затвердженого в.о. Голови ДПС України Тетяною Кірієнко 08.11.2024 року та введеного в дію наказом ГУ ДПС у Миколаївській області від 08.11.2024 №62-ф «Про введення в дію переліку № 1 змін до штатного розпису на 2024 рік ГУ ДПС у Миколаївській області», зменшено кількість посад головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення ГУ ДПС у Миколаївській області з чотирьох до однієї. (т.1 а.с.63 зв., 74)

Відповідно до частини першої статті 42 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42 КЗпП України.

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.

Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19.

Відповідачем вказано, що переважне право залишення на роботі надано ОСОБА_2 , оскільки останній на час реорганізації здобуває вищу освіту та 11.03.2025 року подано до суду першої інстанції довідку про порівняльний аналіз кваліфікації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т.2 а.с.5-6).

Позивачу у поданих додаткових поясненнях наголошувала, що довідка про порівняльний аналіз під час процедури звільнення їй не надавалась, а сам факт її виготовлення не в системі електронного документообігу свідчить про її створення після звільнення позивача.

В даному випадку колегія суддів критично ставиться до вказаної довідки, оскільки остання не внесена до системи діловодства, не містить номеру, печатки, а дати її підписання посадовими особами заповнені від руки, що не дозволяє суду достеменно встановити дату її створення. До того ж, вказана довідка була надана до суду лише 11.03.2025 року, тобто після подання відповідачем відзиву, заперечень на відповідь на відзив та додаткових пояснень.

Отже відповідачем не доведено, що ним здійснювався порівняльний аналіз кваліфікації ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В той же час колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 у порівнянні з ОСОБА_2 має вищий ранг державної служби, більший стаж роботи, вищий рівень освіти (має дві вищі освіти рівня спеціаліст спеціальність «Маркетинг», кваліфікація економіст та спеціальність «Правознавство», кваліфікація юрист). Також вказано, що ОСОБА_3 за результатом щорічного оцінювання показників діяльності державного службовця отримала позитивну оцінку, в той час як у відношенні ОСОБА_2 оцінювання взагалі не проводилось, оскільки останній працює на посаді менше року.

У поданих заявах по суті спору відповідач наголошував на систематичному недотриманні ОСОБА_3 вимог трудового розпорядку та порушенню етичних норм під час спілкування у колективі, що окремо враховано під час її звільнення.

На підтвердження відповідних обставин ГУ ДПС надало доповідні записки та витяг з електронної бази пропускного пункту ГУ ДПС за січень-лютий 2022 року та січень-грудень 2024 року.

В той же час колегією суддів встановлено, що у 2024 році ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності не притягалась. За відсутності факту накладення на ОСОБА_3 стягнення за порушення дисципліни, як завершальної стадії дисциплінарного провадження, ГУ ДПС не може стверджувати про недотримання позивачем трудової дисципліни, як доведеної обставини.

Отже, резюмуючи викладене вище, колегія суддів вважає спростованим доводи відповідача про наявність у ОСОБА_2 переважного права на залишення на посаді, як передумови для звільнення ОСОБА_3 .

Також колегія суддів, досліджуючи правомірність звільнення позивача, має надати оцінку проведеній процедурі.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Верховний Суд неодноразово застосовував правовий висновок про те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю (постанови від 19 листопада 2022 року в справі № 640/24023/21, від 25 липня 2019 року в справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року в справі № 813/1715/16).

Крім того, сталою та послідовною правовою позицією Верховного Суду є висновок, що у разі реорганізації державного органу, що є підставою для звільнення державного службовця у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення з посади, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести.

Аналогічного правового висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 05.04.2023 у справі № 640/12871/21, від 12.04.2023 у справі № 340/1791/22, від 24.07.2023 у справі № 140/7340/22, від 02 листопада 2023 року у справі № 380/9055/22.

З викладеного слідує вірність доводів апелянта, що в рамках спірних правовідносин у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції ОСОБА_1 щодо всіх вакантних рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, що підтверджується інформацією про вакантні посади, переліком змін у штатах, копіями попереджень про наступне звільнення.

Зі змісту попередження позивача про наступне звільнення у зв`язку із скороченням вбачається, що ГУ ДПС попередив ОСОБА_1 про наступне звільнення та запропонував їй 4 вакантні посади:

- головного державного інспектора відділу перевірок основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора відділу трансферного ціноутворення ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора Первомайського відділу податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області.

З наданих пояснень позивача, запропоновані їй посади не відповідали її освіті (юридична), оскільки потребували спеціальних знань у економічній сфері, тому ОСОБА_1 відмовилась від переведення.

Поряд з тим, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції на вимогу суду відповідачем надано відомості стосовно вакантних посад станом на 12.12.2024 року:

- головний державний інспектор відділу організації документування і роботи з документами управління організації роботи ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головний державний інспектор відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі сільського господарства управління оподаткування юридичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки, у сфері матеріального виробництва, торгівлі та послуг управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головного державного інспектора відділу фактичних перевірок управління податкового аудиту ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головний державний інспектор відділу контролю за виробництвом та обігом пального управління контролю за підакцизними товарами ГУ ДПС у Миколаївській області; - головний державний інспектор міського сектору по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головний державний інспектор сектору з питань запобігання та виявлення корупції ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головний державний інспектор сектору контролю міжнародної діяльності відділу трансфертного ціноутворення ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головний державний інспектор відділу адміністрування податку на майно та місцевих зборів з фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області;

- головний державний інспектор відділу позапланових перевірок оподаткування фізичних осіб та розгляду звернень платників податків управління оподаткування фізичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області.

Таким чином, за наслідком судового розгляду встановлено, що позивачу не були запропоновані усі вакантні посади відповідного рівня державної служби, які на час попередження про наступне звільнення та на дату видання наказу про звільнення були вакантними в ГУ ДПС у Миколаївській області.

У поданих до суду додаткових поясненнях від 22.07.2025 року ГУ ДПС вказало, що посади головного державного інспектора відділу податків і зборів з юридичних осіб у галузі сільського господарства управління оподаткування юридичних осіб ГУ ДПС у Миколаївській області, головного державного інспектора міського сектору по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом ГУ ДПС у Миколаївській області та головного державного інспектора сектору з питань запобігання та виявлення корупції ГУ ДПС у Миколаївській області не пропонувались, оскільки на них планувалось призначити інших осіб.

Проте, відповідачем не надано до суду жодних доказів щодо переваги у працевлаштуванні відповідних осіб відносно позивача.

Щодо інших посад, які були вакантні, однак не пропонувались позивачу, роботодавець зазначив про відсутність у позивача необхідних спеціальних компетенцій для виконання посадових обов`язків, зокрема навиків роботи з системою електронного документообігу чи в окремих підсистемах ІКС «Податковий блок».

Колегія суддів вважає наведені доводи безпідставними, оскільки, по-перше, відповідач не надав доказів, що призначені на вакантні посади мали відповідні навики.

По-друге, в обов`язки роботодавця входить проведення спеціальних навчань працівників з метою підвищення їх кваліфікації чи отримання ними нових компетентних навичок. Отже відсутність у позивача певного досвіду роби з інформаційними системами не може бути визначальною причиною для невиконання роботодавцем обов`язку запропонувати особі, посаду якої скорочено усі вакантні посади.

Позаяк відповідач не дотримався вимог частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, що проявилося у невиконанні обов`язку щодо пропонування ОСОБА_1 усіх посад державної служби, які вона могла обійняти з урахуванням своєї кваліфікації, що є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, то звільнення позивача не може вважатися законним.

Кім того, слушним є зауваження апелянта, що звільнення відповідача відбулось з порушенням 30-деного терміну з дня попередження про наступне звільнення.

Так, про припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення та наступне звільнення апелянт попереджена 22.11.2024 року.

Разом з цим, наказ № 467-о про її звільнення з 23.12.2024 року датований 12.12.2024 року, що обмежило позивачку у виборі запропонованих посад протягом встановленого законом строку.

Частиною 5 ст.87 Закону № 889-VIII передбачено можливість видання наказу про звільнення державного службовця з визначеною датою на майбутнє лише у випадку знаходження його на лікарняному або у відпустці.

Однак, ОСОБА_1 на день видання наказу про звільнення не знаходилась у відпустці або на лікарняному, що свідчить про незаконність такого наказу.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення її на попередньо займаній посаді.

За змістом частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та робота, яку він виконував до моменту його звільнення на займаній посаді.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №826/12916/15; від 06.03.2019 у справі №824/424/16-а; від 22.10.2019 у справі №816/584/17; від 07.07.2020 у справі №811/952/15; від 05.01.2023 у справі №140/9068/21; від 13.04.2023 у справі №540/3994/20; від 27.04.2021 у справі №826/8332/17 від 20.02.2019 у справі №819/691/17; від 20.01.2021 у справі №803/172/16; від 08.11.2022 у справі №826/18588/14; від 13.06.2020 у справі №817/3431/14 відповідно до якої, у разі незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право підлягає захисту шляхом поновлення на попередній роботі, тобто на посаді, з якої його було незаконно звільнено, крім випадку ліквідації підприємства, установи організації.

З викладеного вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, шляхом поновлення її на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області з 24.12.2024 року.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Миколаївській області від 20.01.2025 року № 12/14-29-10-02-05, за жовтень-листопад 2024 року позивач фактично відпрацювала 44 робочих днів, за які нарахована заробітна плата складає 86 480 грн. Середньоденна заробітна плата позивача становить 1965,45 грн (т.1 а.с.85).

Період вимушеного прогулу позивача вираховується з 24.12.2024 по 23.07.2025 року та складає 215 днів.

Відтак, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивач з Головного управління ДПС у Миколаївській області, складає 298 748,4 (1965,45 х 152) грн.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, не врахував актуальні правові позиції Верховного Суду, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 1 січня 2025 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325,328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року скасувати з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Миколаївській області від 12.12.2024 року за №467-0 «Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу супроводження судових спорів за результатами планових та камеральних перевірок управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Миколаївській області з 24.12.2024 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Миколаївській області (вул. Героїв Рятувальників, 6, м. Миколаїв, 54005, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24.12.2024 до 23.07.2025 року у розмірі 298 748,4 грн (двісті дев`яносто вісім тисяч сімсот сорок вісім гривень сорок копійок), з утриманням податків та інших обов`язкових платежів при виплаті.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 25 серпня 2025 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко