Справа № 520/6619/25
Суддя: Григоров Д.В.
Дата ухвалення: 2025-08-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 серпня 2025 року справа № 520/6619/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Григоров Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення військової частини НОМЕР_2 №4784/68/1271 від 15.02.2025 про відмову у задоволенні рапорту від 09.01.2025 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частин 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обгрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Позивач має сина, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_2 , який є дитиною з інвалідністю, в зв`язку з чим позивач направив відповідачу рапорт від 09.01.2025р. про звільнення з військової служби, у відповідь на який отримав відмову, оформлену листом ВЧ НОМЕР_2 від 15.02.2025р. № 4784/68/1271, з якою позивач не згоден.

Ухвалою суду від 31.03.2025р. відкрито спрощене провадження у справі. Вказана ухвала надійшла до електронного кабінету користувача підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» ВЧ НОМЕР_2 02.04.2025р., що підтверджується довідкою, яка сформована в автоматичному режимі у підсистемі ЄСІТС «Електронний суд» та долучена до матеріалів справи.

Відповідач не скористався можливістю надати відзив на позовну заяву.

Суд зазначає, що надання відзиву є правом відповідача. Відповідно до частини 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

06.05.2025р. до суду надійшла заява представника позивача адвоката Гурьєва Андрія Альбертовича, у якій останній просив задовольнити позовні вимоги.

19.06.2025р. до суду надійшла заява представника позивача адвоката Гурьєва Андрія Альбертовича, у якій останній наполягав на задоволенні позовних вимог з врахуванням зобов`язання відповідача ухвалити за поданим ОСОБА_1 рапортом рішення про звільнення з військової служби, вказуючи на відсутність дискреційних повноважень відповідача у зазначеному спірному питанні.

В зв`язку із здійсненням діяльності Харківським окружним адміністративним судом з відправлення правосуддя в умовах можливого ведення бойових дій на території Харківської міської територіальної громади, яка віднесена до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення можливих воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточені (блокуванні) згідно Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 25.04.2022р. № 75 (із змінами), розгляд справи було відтерміновано.

Дослідивши матеріали справи та доводи сторін, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022р. № 69/2022 був мобілізований до лав Збройних Сил України, вступив на військову службу, яку проходить у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується копією військового квитка Серія НОМЕР_4 .

Згідно копії Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_5 позивачем 03.01.2023р. зареєстровано шлюб з громадянкою України ОСОБА_3 , а згідно Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_6 , позивач є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В свою чергу, згідно копії свідоцтва про призначення виплат, виданого УПСЗН Адміністрації Немишлянського району м. Харкова, корінця медичного висновку про дитину з інвалідністю № 2.286 від 05.11.2024р., а також індивідуальної програми реабілітації судом встановлено, що син позивача ОСОБА_2 є дитиною з інвалідністю.

Також судом було встановлено, що 09.01.2025р. позивач склав рапорт на ім`я командира Військової частини НОМЕР_2 , згідно якого, посилаючись на абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення з військової служби, в зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Як свідчить копія опису вкладення до цінного листа за формою 107 , вказаний рапорт з відповідними копіями документів був направлений 23.01.2025р. на адресу Міністерства Оборони України засобами поштового зв`язку, а згідно повідомлення про вручення поштового відправлення та роздрукування з офіційного сайту ДП «Укрпошта» вручено адресату 31.01.2025р.

Листом від 15.02.2025р. № 4784/68/1271 командування Військової частини НОМЕР_2 повідомило позивача про відмову у задоволенні поданого рапорту з підстав того, що позивач не долучив до рапорту документів, які підтверджують самостійне виховання дитини ОСОБА_2 , передбачених підпунктом 19 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженої наказом Міністерства Оборони України від 10.04.2009р. № 170.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Перелік підстав для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема, у зв`язку з вихованням дитини з інвалідністю віком до 18 років.

Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.

Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

10.04.2009 Міністром оборони України видано наказ №170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».

Означеним підзаконним нормативно-правовим актом визначено механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153.

Згідно із пунктом 5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г» пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:

- копія аркуша бесіди;

- копія рапорту військовослужбовця;

- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин;

- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Отже, з огляду на наведені положення норм права можливо дійти висновку про те, що військовослужбовець, який бажає звільнитися, разом із рапортом зобов`язаний подати документи, які підтверджують підстави звільнення.

Доводи позовної заяви про необхідність зобов`язання відповідача звільнити ОСОБА_1 з військової служби через наявність у нього дитини з інвалідністю віком до 18-ти років зведено до того, що він виховує дитину з інвалідністю.

Згідно позовної заяви, позивач, аналізуючи законодавство про мобілізацію та проходження військової служби, вбачає певну непослідовність в діях законодавця стосовно підстав для звільнення з військової служби під час воєнного стану, що передбачені ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Позивач зазначає, що складається ситуація, в якій виникає певна дискримінація осіб відповідно до їх статусу. Маючи статус військовозобов`язаного особа має підстави для відстрочки відповідно довівши факт родинних зв`язків та факт наявності у дитини інвалідності. Натомість, як вказує позивач, маючи статус військового, особа має довести більше фактів задля звільнення з військової служби, а саме окрім зазначених вище фактів про родинні зв`язки та наявності інвалідності, ще й факт відсутності інших родичів, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю.

Таким чином, суд, аналізуючи доводи позовної заяви, вбачає, що позивач не заперечує тієї обставини, що ним не було подано разом з рапортом про звільнення з військової служби документів, які підтверджують відсутності інших родичів, які зобов`язані виховувати дитину з інвалідністю, а протиправність відмови у звільненні позивача з військової служби останній вбачає у тому, що погіршено його становище як військовослужбовця порівняно з військовозобов`язаними. При цьому згідно позовної заяви зазначено, що було б логічним та правильним привести положення щодо звільнення з військової служби та оформлення відстрочки від призову під час мобілізації шляхом уніфікації обсягу необхідних документів для військовослужбовців (у випадку звільнення), військовозобов`язаному (у випадку оформлення відстрочки від призову під час мобілізації).

Суд зазначає, що оскільки на час розгляду справи такої «уніфікації» не проведено, слід звернутись до чинної редакції абз. 8 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка визначає, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.

Згідно підпункту 19 пункту 5 Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах, затвердженої наказом Міністерства Оборони України від 10.04.2009р. № 170, у разі звільнення через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються: військовослужбовцем, що виховує дитину з інвалідністю віком до 18 років, у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати:

медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років щодо встановлення категорії «дитина з інвалідністю» за формою згідно з наказом МОЗ від 04 грудня 2001 року № 482, або індивідуальна програма реабілітації дитини з інвалідністю за формою згідно з наказом МОЗ від 08 жовтня 2007 року № 623;

копія свідоцтва про народження дитини із зазначенням батьківства (материнства) особи;

один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного з батьків безвісно відсутньою чи оголошення померлою, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).

З аналізу вказаних норм судом вбачається, що в разі вирішення питання про звільнення з військової служби за бажанням військовослужбовця, крім факту наявності на вихованні військовослужбовця дитини з інвалідністю віком до 18-ти років в обов`язковому порядку має бути доведена і відсутність інших осіб, які зобов`язані її виховувати, чого в даній справі не встановлено. Позивач не заперечує, що матір`ю ОСОБА_2 є дружина позивача ОСОБА_4 . Доказів того, що вона не здійснює виховання дитини та, зокрема, позбавлена батьківських прав, до суду не надано.

Стосовно міркувань, які викладено в позовній заяві про погіршення становища позивача як військовослужбовця, суд зауважує, що цитовані вище положення законодавства України, якими врегульовано спірні правовідносини сформульовано чітко та недвозначно, чим дотримано принцип юридичної визначеності, правове регулювання є послідовним. При цьому, в позовній заяві порівнюється правове регулювання, яке стосується різних груп (військовослужбовці та військовозобов`язані), а отже не можна стверджувати, що одні й ті самі правовідносини щодо однієї групи врегульовано по різному. Очевидно, що законодавець, визначивши різний порядок звільнення з військової служби та надання відстрочки від призову щодо спірних правовідносин, врахував вже наявний статус військовослужбовця, як особи, яка здійснює захист Батьківщини та військовозобов`язаного, який ще не вступив на військову службу, маючи на увазі необхідність забезпечення обороноздатності країни та виконання обов`язків військової служби.

Згідно із сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21 стандартами доказування обставин спору: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Суд відмічає, що у силу ч.4 ст.44, ч.2 ст.78, ч.3 ст.78, п.4 ч.5 ст.160, п.5 ч.5 ст.160, ч.4 ст.161, ч.4 ст.162 КАС України обов`язок повідомлення суду усіх обставин справи та підтвердження доводів про існування цих обставин відповідними доказами покладений, насамперед на учасників справи сторони спору.

Окрім того, суд згідно з ч.4 ст.9 КАС України обтяжений законодавцем обов`язком встановити об`єктивну істину у кожному спорі за власною ініціативою безвідносно до стану виконання учасниками справи сторонами спору згаданого вище процесуального обов`язку.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024р. у справі №400/1217/23: 1) Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) Посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що наявність підстав для звільнення з військової служби згідно поданого рапорту позивача від 09.01.2025р. не є доведеною.

Крім того, суд зазначає, що згідно наявної в матеріалах справи копії опису вкладення до цінного листа за формою 107 вбачається, що вказаний рапорт був направлений позивачем з копіями документів та, зокрема, копією медичного висновку про дитину з інвалідністю . При цьому, приписами Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170, конкретизовано, що звільнення з військової служби здійснюється виключно за наявності оригіналів, що підтверджують підставу звільнення, тобто оригіналу медичного висновку про дитину з інвалідністю .

Визначена нормативно-правовим актом вимога щодо надання оригіналів доказів для звільнення є законною та передбачена для уникнення будь-яких сумнівів стосовно справжності документів.

Суд ураховує, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи отримали достатню оцінку. Інші доводи висновків суду не спростовують.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.В. Григоров