Справа № 200/4464/25
Суддя: Галатіна О.О.
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 року Справа№200/4464/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Галатіної О.О. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

На адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, однак, своїм рішенням відповідач відмовив їй у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю страхового стажу. Вказує на те, що відповідач не зарахував до її страхового стажу періоди роботи відповідно до записів трудової книжки та періоди догляду за дитиною.

Вважає таке рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області протиправним та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №94 від 28.03.2025;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2025 року про призначення пенсії за віком за нормами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням трудового стажу зазначеного у трудовій книжці НОМЕР_1 від 10.04.1980, та періодів догляду за дітьми з 20.05.1983 по 20.05.1986, з 05.08.1986 року по 05.08.1989 року, з 18.11.1990 по 18.11.1993 роки.

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву. Відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено.

Відстрочено сплату судового збору за подання позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, до винесення рішення у справі.

Витребувано від Відповідача:

- матеріали пенсійної справи Позивача.

Відповідачем до суду було надано відзив, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зокрема, зазначивши, що 23.03.2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №94 від 28.03.2025, яким опрацьовано заяву за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 21 рік. Оскаржуваним рішенням встановлено, що страховий стаж становить 10 років 7 місяців 16 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком у віці 63 роки. Оскаржуваним рішенням за доданими документами не взято до розрахунку періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 10.04.1980, оскільки титульну сторінку завірено печаткою, яка не відповідає чинному законодавству на 1980 рік та не прослідковується в трудовій книжці. Поряд із цим, до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною до 3-х років ІНФОРМАЦІЯ_2 (по 19.05.1986), ІНФОРМАЦІЯ_3 (по 04.08.1989), ІНФОРМАЦІЯ_4 (по 17.11.1993),оскільки не підтверджено дошлюбне прізвище ( ОСОБА_2 ). За викладених обставин, вважає, що орган Пенсійного фонду діяв в межах своїх повноважень та згідно норм чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Ухвалою суду від 25 серпня 2025 року у задоволенні клопотання представника Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо залучення співвідповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області відмовлено.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд розглядає позовну заяву в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, суд з`ясував наступні обставини справи.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , 12.03.2025 звернулась через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-VІ, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не оспорюється.

За принципом екстериторіальності, опрацюванням вказаної заяви займалось Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №94 від 28.03.2025, позивачці відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058 в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 21 рік.

Згідно вищевказаного рішення, на час звернення вік позивачки становив 63 роки, 3 місяці, 14 днів.

Страховий стаж позивача становить 10 років 7 місяців 16 днів.

За доданими документами не взято до розрахунку періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_3 від 10.04.1980р., оскільки титульну сторінку завірено печаткою, яка не відповідає чинному законодавству на 1980 рік та не прослідковується в трудовій книжці.

Не взято до уваги свідоцтво про шлюб НОМЕР_4 від 24.01.1995р., оскільки відсутня сканована копія з оригіналу документа. Також зазначаємо: рішення суду по справі № 2/221/431/2020 від 12.03.2020р. не придатно для читання.

Не зараховано період догляду за дитиною до 3-х років ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки не підтверджено дошлюбне прізвище ( ОСОБА_2 ).

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України Про пенсійне забезпечення.

Як передбачено Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України (його територіальні органи) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Одними з основних завдань Пенсійного фонду України є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску; керівництво та управління солідарною системою загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; призначення (перерахунок) пенсій, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до покладених завдань і функцій, саме Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері правовідносин щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому згідно з вимогами частини 2статті 4 КАС України їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування).

Щодо зарахування до страхового стажу Позивача періоду догляду за дитьми до трьох років з 20.05.1983 по 20.05.1986, з 05.08.1986 року по 05.08.1989 року, з 18.11.1990 по 18.11.1993 роки, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачені види трудової діяльності, що зараховуються до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію. Так, пунктом «ж» вказаної норми, встановлено, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Пунктом 11 Порядку №637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

З огляду на зміст наведених норм, час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми до досягнення ними трирічного віку зараховується до страхового стажу та встановлюється на підставі одного з таких документів: або свідоцтва про народження дитини, або паспорта (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть).

Відповідно до частини другої статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу роботи за спеціальністю. Час відпусток, зазначених у цій статті, до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, не зараховується.

Відповідно до записів трудової книжки сер. НОМЕР_1 від 10.04.1980 на ім`я ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), в частині спірних періодів, позивач:

- 23.07.1982 працювала машиністом конвеєра 2 розряду (запис 5);

- 22.06.1984 подсібним робітником (запис 6);

- 14.08.1984 звільнена за ст. 38 КЗоТ (запис 7);

- 12.10.1984 працювала кухарем (запис 8-9);

- 16.07.1985 звільнена за власним бажанням для догляду за дитиною дошкільного віку (запис 10);

- 08.10.1985 працювала подсібним робітником (запис 11);

- 28.08.1987 звільнена за власним бажанням для догляду за дитиною дошкільного віку (запис 12);

- 15.10.1987 працювала кухарем (запис 13);

- 24.02.1988 звільнена за власним бажанням для догляду за дитиною дошкільного віку (запис 14);

- 01.07.1988 25.12.1993 працювала кухарем (запис 15-16).

Згідно наявних в матеріалах справи копії свідоцтва про народження сер. НОМЕР_5 від 16.07.1983 вбачається, що позивач є матір`ю дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження сер. НОМЕР_6 від 05.08.1986 вбачається, що позивач є матір`ю дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження сер. НОМЕР_7 від 10.12.1990 вбачається, що позивач є матір`ю дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_8 від 24.01.1995 року, громадянин ОСОБА_7 та громадянка ОСОБА_8 24 січня 1995 року уклали шлюб. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища чоловікові ОСОБА_9 , дружині ОСОБА_9 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження сер. НОМЕР_9 від 24.01.1995 вбачається, що позивач є матір`ю дітини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 12.03.2020 року у справі № 221/8811/19, позовну заяву ОСОБА_11 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , зареєстрований 24 січня 1995 року Рибінською сільською радою Волноваського району Донецької області, актовий запис № 3 - розірвано. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Спір щодо розподілу спільно нажитого майна відсутній.

Вищезазначене рішення набуло законної сили 13.04.2020 року, відповідно до даними Єдиного Державного реєстру судових рішень.

Беручи до уваги те, що записами трудової книжки серії НОМЕР_1 підтверджується факт роботи позивача у спірні періоди, наявні також підтверджуючі записи про звільнення позивачки для догляду за дітьми дошкільного віку, свідоцтвом про народження дітей сер. НОМЕР_5 від 16.07.1983, сер. НОМЕР_6 від 05.08.1986, сер. НОМЕР_7 від 10.12.1990, а відтак не зараховані періоди перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а саме: з 20.05.1983 по 19.05.1986, з 05.08.1986 по 04.08.1989, з 18.11.1990 по 17.11.1993 підлягають зарахуванню до страхового стажу.

Щодо не врахування записів трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки титульну сторінку завірено печаткою, яка не відповідає чинному законодавству на 1980 рік та не прослідковується в трудовій книжці, суд виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Суд зазначає, що УПФ не враховані положення пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників», згідно з якими відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

Суд звертає увагу, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 30 листопада 2018 року у справі №235/4179/17.

Таким чином суд приходить до висновку, що незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи, які занесені до трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки трудова книжка оформлена неналежним чином є протиправним.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, спосіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 (заява № 38722/02)).

«Ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 р. № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі. Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року № 21-87а13.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому рішення суду про зобов`язання відповідача перерахувати позивачу пенсію є формою втручання у дискреційні повноваження.

З системного аналізу положень Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що законодавством передбачено право суду у випадку встановлення порушення прав позивача зобов`язувати суб`єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії.

Згідно абзацу другому частини 4 статті 245 КАС Україні у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, а також з урахуванням дискреційних повноважень пенсійного органу на прийняття рішення про призначення (перерахунку) пенсії та визначення наявності підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку), суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №94 від 28.03.2025 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2025 року про призначення пенсії за віком за нормами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням записів трудової книжки сер. НОМЕР_1 від 10.04.1980, та із зарахуванням до страхового стажу періодів догляду за дітьми з 20.05.1983 по 19.05.1986, з 05.08.1986 року по 04.08.1989 року, з 18.11.1990 по 17.11.1993 роки, з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору задоволено.

Відстрочено сплату судового збору за подання позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, до винесення рішення у справі.

Відповідно ст. 4 Закону «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених ч.2 цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору».

Враховуючи те, що фактично, позовні вимоги задоволені, оскільки дії Відповідача визнані протиправними, а саме, в контексті спірного рішення відповідача, а зобов`язання вчинити певні дії є похідною вимогою, суд дійшов висновку щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у розмірі 968,96 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №94 від 28.03.2025 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 1058.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2025 року про призначення пенсії за віком за нормами ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням записів трудової книжки сер. НОМЕР_1 від 10.04.1980, та із зарахуванням до страхового стажу періодів догляду за дітьми з 20.05.1983 по 19.05.1986, з 05.08.1986 року по 04.08.1989 року, з 18.11.1990 по 17.11.1993 роки, з урахуванням висновків суду викладених у даному рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь Спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 968 грн 96 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Інформацію щодо роботи суду можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://adm.dn.court.gov.ua

Суддя О.О. Галатіна