Справа № 214/6928/24
Суддя: Попов В. В.
Дата ухвалення: 2025-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/6928/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 березня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Попова В.В.,

при секретарі Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Мотрук Роман Васильович, до Управління патрульної поліції у Хмельницькій області Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2739756 від 02.08.2024 року про накладення на позивача адміністративного стягнення за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн. 00 коп., скасувати, провадження у справі закрити, а також стягнути понесені витрати зі сплати судового збору та на правничу допомогу.

В обґрунтування позову зазначено, що 02 серпня 2024 року поліцейським 2 взводу 1 роти батальйону БПП з обслуговування Кам`янець-Подільського району УПП в Хмельницькій області ДПП капралом поліції Федоровичем Д.О. було винесено у відношенні позивача постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2739756, згідно якої ОСОБА_1 , 02 серпня 2024 року, о 15 год. 19 хв., керуючи автомобілем марки «Skoda Octavia», н/з НОМЕР_1 , рухався по а/д М-30 Стрий-Ізварине 216 км., в смт. Війтівці, зі швидкістю руху 81 км./год., при дозволеній швидкості руху у 50 км./год., чим перевищив дозволену швидкість руху на 31 км./год. та тим самим порушив вимоги п. 12.4 ПДР України, у зв`язку з чим був притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Швидкість руху була зафіксована приладом «TRUCAM 008385». Однак із зазначеною постановою позивач не згоден, вважає її необґрунтованою та протиправною, оскільки швидкість руху транспортного засобу вимірювалась приладом TruCAM LTI 20/20, який не був встановлений стаціонарно, а знаходився в руках працівника поліції, що суперечить приписам ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», а також позивач зауважує, що заявляв клопотання про відкладення розгляду справи з метою реалізувати право на правову допомогу, однак у задоволенні такого клопотання відповідачем було безпідставно відмовлено.

Ухвалою суду від 20.08.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Так, згідно наданого Управлінням патрульної поліції у Хмельницькій області Департаменту патрульної поліціївідзиву на позов, позовні вимоги та твердження позивача є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідь на відзив до суду не надходила.

Стосовно клопотань щодо залишення позову без руху та без розгляду, суд зазначає, що при відкритті провадження у справі судом було встановлено відповідність позовної заяви вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України, а відтак дані клопотання задоволенню не підлягають.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для вирішення справи, суд дійшов наступного висновку.

Так, згідно спірної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2739756 від 02.08.2024 року, ОСОБА_1 , 02 серпня 2024 року, о 15 год. 19 хв., керуючи автомобілем марки «Skoda Octavia», н/з НОМЕР_1 , рухався по а/д М-30 Стрий-Ізварине 216 км., в смт. Війтівці, зі швидкістю руху 81 км./год., при дозволеній швидкості руху у 50 км./год., чим перевищив дозволену швидкість руху на 31 км./год. та тим самим порушив вимоги п. 12.4 ПДР України, у зв`язку з чим був притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП. Швидкість руху була зафіксована приладом «TRUCAM 008385».

Згідно п. 12.4 ПДР України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачено, що за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, передбачено накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, яка доводиться шляхом надання доказів.

В якості доказу на підтвердження наявності події адміністративного правопорушення, а саме факту перевищення позивачем встановлених обмежень швидкості руху, до суду було надано носій відеоінформації та фотозображення, зроблене за допомогою лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM ІІ LTI 20/20, реєстраційний номер №ТС008385. Разом з тим, до матеріалів справи було надано копію сертифікату перевірки типу №UA.TR.001 241-18 Rev.0 від 26.12.2018 року, який дійсний до 26 грудня 2028 року, копію сертифікату відповідності №UA.TR.001 22 054-20 від 23.12.2020 року, копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №22-01/29285 від 07.11.2023 року, виданого ДП «Укрметртестстандарт» та чинного до 07 листопада 2024 року, згідно з яким лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM ІІ LTІ 20/20 №ТС008385, відповідає вимогам технічної документації, а також надано копію експертного висновку за вих. №04/05/02-1179/ВС1 від 15.12.2023 року, виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України про можливість використання виробу TruCAM ІІ LTІ 20/20, виробництва компанії «Laser Technology Inc.», США.

З огляду на наведене, суд погоджується з позицією відповідача, що дані з фотознімків, здійснені лазерним вимірювачем швидкості TruCAM ІІ LTI 20/20 №ТС008385, в розумінні положень ст. 251 КУпАП, можуть мати доказову силу в питанні встановлення факту перевищення транспортним засобом допустимої швидкості руху.

В той же час, слід зауважити, що таке можливо лише за умови дотримання уповноваженою особою процедури використання даного приладу.

Як зазначає позивач і це не спростовано відповідачем, під час вимірювання швидкості транспортного засобу під керуванням позивача, лазерний вимірювач швидкості TruCAM ІІ LTI 20/20 №ТС008385 не був встановлений стаціонарно, а знаходився в руках працівника поліції.

Так, статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» регламентовано застосування технічних приладів, технічних засобів та спеціалізованого програмного забезпечення.

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення:

1) фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень;

2) технічні прилади та технічні засоби з виявлення радіаційних, хімічних, біологічних та ядерних загроз;

3) безпілотні повітряні судна та спеціальні технічні засоби протидії їх застосуванню;

4) спеціальні технічні засоби перевірки на наявність стану алкогольного сп`яніння;

5) спеціалізоване програмне забезпечення для здійснення аналітичної обробки фото- і відеоінформації, у тому числі для встановлення осіб та номерних знаків транспортних засобів.

Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних повітряних суднах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Отже, даною нормою закону встановлений порядок застосування, зокрема, технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки та засобів фото- і кінозйомки, відеозапису. Технічний засіб з виявлення та/або фіксації правопорушень має бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель. Інших способів використання технічних засобів, ніж ті, які визначені в ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», законодавцем не визначено.

З наявних у справі наведених вище доказів судом установлено, що лазерний вимірювач швидкості TruCAM ІІ LTI 20/20 №ТС008385, який у розумінні положень ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» є технічним засобом з виявлення та/або фіксації правопорушень, не був закріплений (розміщений) в порядку, передбаченому цією ст. 40 Закону, а знаходився в руках поліцейського, яким і здійснювалось вимірювання швидкості.

Такий спосіб застосування приладу TruCAM неможливо визнати таким, що відповідає нормам ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки за змістом цієї норми технічний засіб може бути монтований/розміщений по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Разом з тим, суд зазначає, що значення слів «монтований/розміщений», в контексті наведеної статті закону, слід розуміти так, що технічний засіб має бути або ж вмонтований, або ж розміщений стаціонарно (статично), що виключало б можливість його руху під час вимірювання швидкості. При цьому, обидва слова «монтований» та/або «розміщений» стосуються виключно технічного засобу.

Заміри у використаний поліцейським спосіб можуть дати більшу похибку, ніж передбачено свідоцтвом про повірку, що ставить під сумнів зафіксовану швидкість руху автомобіля, яким керував позивач.

З огляду на наведене, суд погоджується з позицією позивача, що надані дані з лазерного вимірювача швидкості TruCAM ІІ LTI 20/20 №ТС008385 не можуть бути визнані належними та допустимими доказами вчинення позивачем адміністративного правопорушення, обставини якого викладені в спірній постанові.

Інших доказів на підтвердження порушення позивачем п. 12.4 ПДР України відповідачем не надано.

Окрім того, суд також зазначає, що права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності визначені ст. 268 КУпАП, зокрема: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 271 КУпАП у розгляді справи про адміністративне правопорушення можуть брати участь адвокат, інший фахівець у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи; заявляти клопотання; за дорученням особи, яка його запросила, від її імені подавати скарги на рішення органу (посадової особи), який розглядає справу, а також мають інші права, передбачені законами України.

З аналізу вказаних приписів слідує про наявність у суб`єкта владних повноважень - посадової особи органів Національної поліції, уповноваженої розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, законодавчо встановленого обов`язку із забезпечення осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності, можливістю користування правами, наведеними у ст. 268 КУпАП.

Порушення таких прав, зокрема, права на участь захисника або інших прав, передбачених ст. 268 КУпАП, може відбутись у разі подання особою, яка притягається до відповідальності певних клопотань та необґрунтованої відмови у їх задоволенні з боку уповноваженої посадової особи.

Гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ст. 59 Конституції України покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки зумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги.

Так, позивач однією з підстав обґрунтування своїх позовних вимог зазначає порушення його права на можливість користуватись правовою допомогою, оскільки інспектором поліції було протиправно відхилене його клопотання про перенесення розгляду справи задля забезпечення участі захисника.

При цьому, суд зазначає, що з переглянутого відеозапису, долученого до матеріалів справи, встановлено, що позивач неодноразово заявляв клопотання про необхідність залучення захисника задля забезпечення його права на отримання правової допомоги, на що водію спершу, до винесення постанови, було відмовлено з посиланням на те, що держава надає позивачу право протягом десяти днів оскаржити винесену постанову у разі незгоди з нею, а потім, вже після винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, позивачу на його клопотання про залучення захисника було запропоновано скористатись відповідним правом на правовому допомогу прямо на місці зупинки транспортного засобу та не було задоволено його клопотання про перенесення розгляду справи на інший час і дату для надання можливості залучити захисника та скористатися правничою допомогою.

Між тим, ч. 2 ст. 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У вказаному вище випадку, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі (ст. 283 КУпАП) на місці вчинення правопорушення.

Разом з тим, ч. 2 ст. 276 КУпАП передбачено, що справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ст. 122 КУпАП (коли правопорушення вчинено водієм), можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.

Отже, положення ч. 2 ст. 276 КУпАП визначають можливість розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 КУпАП, не лише на місці вчинення правопорушення, а й за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників, у зв`язку з чим, з наведеного убачається, що інспектором поліції при винесенні оспорюваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи задля забезпечення участі захисника під час розгляду справи та безпідставно не надано останньому можливість скористатися правовою допомогою.

Вказане свідчить, що поліцейський фактично не надав позивачу можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, а саме правом користуватися юридичною допомогою адвоката, якою він бажав скористатися під час розгляду справи, що прямо передбачено чинним законодавством.

При цьому суд також враховує, що Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що беручи до уваги особливу вразливість особи на початкових етапах провадження, коли вона потрапляє в стресову ситуацію, забезпечення доступу до захисника на ранніх етапах є процесуальною гарантією права не свідчити проти себе та основною гарантією недопущення порушення її прав.

Так, розглядаючи пред`явлений позов, суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.05.2020 року по справі №640/16220/16-а стосовно того, що ненадання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги є підставою для скасування постанови.

Таким чином, судом установлено, що інспектором поліції не реалізовано право позивача на отримання правової допомоги, у зв`язку з чим оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП прийнята з порушенням порядку розгляду, а саме, з недотриманням процесуальних гарантій особи.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування постанови та закриття провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст. 134 КАС України.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд також враховує, що у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі №755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У постанові від 01.02.2023 року, у справі №160/19098/21, Верховний Суд виклав позицію, згідно якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Так, позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в загальному розмірі 30000 грн.

На підтвердження понесення таких витрат позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 05.08.2024 року; ордер про надання правничої допомоги від 05.08.2024 року; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; додаток №1 від 12.08.2024 року до договору про надання юридичних послуг від 05.08.2024 року, згідно якого розмір гонорару адвоката визначений у розмірі 30000 грн.; акт прийому-передачі грошових коштів від 12.08.2024 року, укладених між позивачем та адвокатом, згідно якого позивач передав адвокату 30000 грн. в якості обумовленого гонорару.

Між тим, суд зауважує, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження реальності понесених витрат на правову допомогу (рахунок на оплату, квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, квитанції, посвідчення про відрядження тощо), що у свою чергу є підставою для відмови у стягненні таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 та постанові Верховного Суду від 02.06.2022 року у справі №380/3142/20.

Відтак, враховуючи те, що наданими документами обґрунтованість та фактичний обсяг витрат на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено належними та допустимими доказами, суд вважає, що вимога щодо стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд також зазначає, що в постанові Верховного Суду від 25.07.2023 року по справі №340/4492/22 зазначено, що наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено ч. 7 ст. 134 КАС України, однак не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої ст. 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.

Тому, оцінюючи в сукупності викладене, враховуючи доводи відповідача, суд вважає, що позивачем не підтверджено понесення витрат на правові послуги в розглядуваній справі у заявленому розмірі.

Між тим, в силу приписів ст. 139 КАС України на користь позивача слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 605 грн. 60 коп. за подання до суду даної позовної заяви, понесення яких підтверджується квитанцією №7302-5517-9524-2128 від 14.08.2024 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 247, 251, 252, 280, 283, 288 КУпАП, ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250-251, 255, 286, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №2739756 від 02.08.2024 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1262 КУпАП, закрити.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції (, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду протягом 10-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя В.В. Попов