Справа № 320/21940/25
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2025 року справа №320/21940/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ в м. Києві про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо обмеження з 01 січня 2025 року розміру пенсії (пенсійних виплат) ОСОБА_1 на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1 від 03 січня 2025 року «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану»;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві шляхом перерахунку відновити ОСОБА_1 з 01 січня 2025 виплату пенсії (пенсійних виплат) за вислугу років, призначеної відповідно до частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII в розмірі 90 % від 68158,74 грн. - суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Київської міської прокуратури від 03 жовтня 2022 року № 21/162, без будь-якого обмеження граничного розміру пенсії, без застосування коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 03 січня 2025 року «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», у щомісячному розмірі 61 342,87 грн, з урахуванням фактично виплачених сум і з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії, починаючи з 01 січня 2025 р..

Предметом позову у справі є вимога позивача здійснити перерахунок та виплату його пенсії з 01 січня 2025 р. в розмірі 90 % від 68158,74 грн. - суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Київської міської прокуратури від 03 жовтня 2022 року № 21/162, без будь-якого обмеження граничного розміру пенсії, без застосування коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 03 січня 2025 року «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».

Ухвалою суду відкрито провадження в справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач своїм правом на подання до суду відзиву на позовну заяву не скористався, не зважаючи на те, що був належним чином повідомлений про розгляд справи. Відтак, суд, з урахуванням приписів ст. 162 КАС України, здійснюватиме розгляд справи за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши обставини справи, судом було встановлено наступне.

З 1 грудня 2008 року позивач вийшов на пенсію за вислугою років в розмірі 90 відсотків від місячної заробітної плати слідчого в особливо важливих справах прокуратури міста Києва, яка призначена на підставі ч. 1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII в редакції Закону України від 12 липня 2001 року № 2663-III (далі - Закон України № 1789-XII), і з того ж часу перебуває на обліку у відповідача.

Стаття 50-1 Закон України №1789-XII в редакції, яка діяла на час призначення позивачу пенсії, окрім умов та порядку призначення пенсій прокурорам та слідчим прокуратури, установлювала умови та порядок перерахунку раніше призначеної пенсії у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій працівників прокуратури.

У подальшому, до ст. 50-1 Закону України №1789-XII вносились певні зміни, які, усупереч Конституції України, звужували соціальні гарантії прокурорів-пенсіонерів у питаннях розміру та перерахунку пенсій.

14 жовтня 2014 року прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ (набрав чинності 15 липня 2015 року; далі також - Закон України № 1697-VІІ), яким умови та порядок перерахунку пенсії для пенсіонерів прокуратури унормовувалися ч. 20 ст. 86 і залишались фактично тотожними відповідним положенням ст. 50-1 Закону України №1789-XII.

28 грудня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII (набрав чинності 01 січня 2015 року; далі - Закон № 76-VIII), яким, зокрема, змінила редакцію ч. 18 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ та ч. 20 ст. 86 Закону України № 1697-VII, делегувавши усупереч статті 6, пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України свої законодавчі функції щодо визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, Кабінету Міністрів України.

Від часу набрання чинності Закону № 76-VIII та Закону України № 1697-VII, Кабінетом Міністрів України не було прийнято нормативно-правового акту щодо умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», яка набрала чинності 06 вересня 2017 року, затверджено нову схему посадових окладів працівників прокуратури і таким чином підвищено їхній заробіток.

Ураховуючи вказані зміни оплати праці працівників прокуратури, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії, який, посилаючись на відсутність нормативно-правового акту Уряду, відмовив позивачу у перерахунку пенсії, у зв`язку з чим позивач звернувся з відповідною позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва, який рішенням від 23 жовтня 2018 року у справі № 826/6220/18 відмовив у задоволенні позову з мотивів втрати чинності ч. 18 ст. 50-1 Закону № 1789-XII, а також неприйняття Кабінетом Міністрів України нормативного акту щодо умов та порядку перерахунку пенсій працівникам прокуратури.

Не погоджуючись з рішенням від 23 жовтня 2018 року Окружного адміністративного суду м. Києва, позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду, який постановою від 28 січня 2020 р. скасував рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року і зобов`язав відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу раніше призначеної пенсії за вислугу років, відповідно до вимог ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII в розмірі 90% від суми усіх складових заробітку без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії з 13 грудня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 24 березня 2020 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову від 28 січня 2020 року.

Через тривале невиконання відповідачем постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 р., Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04 жовтня 2022 року встановив такий порядок та спосіб виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 р.: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії за вислугу років, відповідно до вимог ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90% від суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Київської міської прокуратури від 03 жовтня 2022 року № 21/162 про розмір заробітної плати (грошового забезпечення), що враховуються для перерахунку пенсії, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за нормами, чинними на 06 вересня 2017 року за відповідною (прирівняною посадою - слідчий в особливо важливих справах), без обмеження граничного розміру пенсії з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії з 13 грудня 2019 року».

У подальшому, у зв`язку з неналежним виконанням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 р. та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року в тому числі через протиправне обмеження пенсії до 37 890 грн., Шостий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 04 квітня 2023 р. встановив судовий контроль за їх виконанням.

При цьому, в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2023 р. зазначено, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 р. та ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 р. відповідача зобов`язано здійснити перерахунок та виплату пенсію позивачу виходячи із розміру 90 % від суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Київської міської прокуратури від 03 жовтня 2022 року № 21/162 про розмір заробітної плати, тобто, на виконання рішень судів, після перерахунку розмір пенсії ОСОБА_1 повинен був скласти 61 342,87 грн. (68 158,74 грн. х 90%), у той час як відповідачем у листах вказано, що після перерахунку пенсії її розмір склав 37 890 грн., що не відповідає тому розміру, який повинен був бути виплачений після здійсненого перерахунку.

Лише після встановлення судового контролю, відповідач врешті-решт у повному обсязі виконав судові рішення Шостого апеляційного адміністративного суду: постанову Шостого апеляційного адміністративного суду, який постановою від 28 січня 2020 р., ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду, який постановою від 04 жовтня 2022 р. та ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду, який постановою від 04 квітня 2023 р..

Рішенням № 52 від 27 квітня 2023 р. відповідач перерахував позивачу пенсію до розміру 61 342,87 грн. та у липні 2023 року виплатив позивачу заборгованість, що виникла з 13 грудня 2019 р.. У рішенні зазначено, що пенсію у розмірі 61 342,87 грн. призначено на підставі Закону України «Про прокуратуру» та «За рішенням суду» довічно.

У подальшому, до 31 грудня 2024 р. позивачу виплачувалась пенсія у розмірі 61 342,87 грн. Однак, починаючи з 01 січня 2025 р. відповідач зменшив виплати перерахованої ним же довічної пенсії і замість 61 342,87 грн. протягом поточного року (дата виплати 19 число кожного місяця) виплачує 32 577,49 грн., тобто на 28 765,38 грн. менше (61342,87 грн. - 32577,49 грн. = 28765,38 грн.), що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача від 20 березня 2025 р.

Ураховуючи зазначене, позивач листом від 21 січня 2025 р. звернувся до відповідача з вимогою надати законодавче та відомче нормативне обґрунтування зменшення пенсії, розрахунок (формулу) її зменшення, а також з вимогою повернення утриманої частини пенсії, на що отримав лист-відповідь від 14 лютого 2025 р. № 7211-4437/П-02/8-2600/25 з відмовою у відновленні законного розміру пенсії та з пропозицією, у разі незгоди, звертатися до суду.

У відповіді зазначено, що підставою для зменшення пенсії позивача є постанова № 1 від 03 січня 2025 р. Кабінету Міністрів України «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі - Постанова № 1).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з таких приписів законодавства.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами статей 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав та вирішував питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, за якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, які потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, як це визначено у рішеннях Конституційного Суду України 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій; від17 березня 2004 року 7-рп/2004 у справі про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів; від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 у справі про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій; від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони та інших органах.

У зазначених Рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, поза іншим установлюється, що утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави.

У пункті 5 мотивувальної частини цього ж Рішення, Конституційний Суд України, ураховуючи висновки своїх попередніх рішень від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 7 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004, підкреслив, що вже неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.

У Рішенні від 20 січня 2012 р. (справа «Рисовський проти України») ЄСПЛ вказав, що дія, яка фактично анулює юридичну підставу, на якій виникло первісне право громадянина, становить втручання в це право (п.68). Далі ЄСПЛ підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», який за визначенням Суду, передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб» (п. 70), а в п.71 Суд наголосив, що: «…державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків».

Отже, європейське законодавство та судова практика ґрунтується на правовій визначеності як засадничій складовій принципу верховенства права (п. 61 Рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року в справі «Брумареску проти Румунії»). Як відомо, правова визначеність означає, що громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов`язання взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

З іншого боку, як зазначено у пункті 26 Рішення ЄСПЛ у справі «Осовська та інші проти України» від 28 червня 2018 року (заява № 2075/13 та інші), юридична визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судових рішень.

Важливим для підтвердження неправомірності дій відповідача, є положення, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 13 грудня 2019 року № 7-р(II)/2019 щодо гарантій держави у питанні пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Так, у підпункті 2.2. пункту 2. мотивувальної частини Рішення № 7-р(II)/2019, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що відповідно до пунктів 6, 14 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; судоустрій, судочинство, статус суддів; організація і діяльність прокуратури.

У підпункті 2.3. пункту 2. мотивувальної частини того ж Рішення Конституційний Суд України відзначив, що працівник прокуратури, який досяг передбаченого законом віку для припинення повноважень після здійснення професійної діяльності протягом визначеного строку, набуває право на отримання пенсії. Пенсійне забезпечення таких працівників, в тому числі її перерахунок здійснюється відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

В абзаці 1 підпункту 7.1. пункту 7. мотивувальної частини Рішення Nє10-рп/2008 від 22 травня 2008 р. Конституційний Суд України констатував, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина с недопущення їх скасування (частина друга статті 22 Конституції України) чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (частина третя статті 22 Конституції України).

Конституційний Суд України у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 визначив, що стале забезпечення фінансування судів з метою створення належних умов для їх функціонування та діяльності суддів, а також, зокрема, органів прокуратури, робота яких тісно пов`язана з діяльністю судів, є однією з конституційних гарантій реалізації прав і свобод громадян, їх судового захисту (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини).

Відповідно до частини другої статті 92 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд України вважає за доцільне конкретизувати свою юридичну позицію, викладену в Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001, вказавши, що стале забезпечення фінансування судів з метою створення належних умов для їх функціонування потребує також сталого фінансування органів прокуратури, зокрема, належного соціального захисту їх працівників та осіб, які вийшли на пенсію. Потреба у належному соціальному захисті працівників органів прокуратури випливає з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними функцій держави, є гарантією незалежності їх діяльності у ефективному судовому захисті прав громадян.

Виходячи з викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Як вказувалось вище, розмір пенсії позивача, встановлений на підставі ст. 86 Закону України № 1697-VІІ; постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 р., ухвал Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 р., від 04 квітня 2023 р. та рішення відповідача № 52 від 27 квітня 2023 р., починаючи з 13 грудня 2019 р. становить 61 342,87 грн. Однак відповідач з 01 січня 2025 р., спираючись не на спеціальний закон, що регулює пенсійне забезпечення пенсіонерів прокуратури, а на підзаконний акт Постанову Кабінету Міністрів України № 1, протиправно зменшив позивачу щомісячні пенсійні виплати до 32 577,49 грн.

У пункті 1 Постанови № 1 значиться, що у період воєнного стану у 2025 році пенсії (пенсійні виплати), призначені (перераховані) відповідно до ряду Законів (уточнимо - спеціальних Законів), в тому числі до Закону «Про прокуратуру» (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких перевищує 10 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням коефіцієнтів до відповідних сум перевищення. Тим самим, Кабінет Міністрів України ввів у правовідносини, що регулюються виключно спеціальними законами, неіснуючу раніше правову норму щодо коефіцієнтів, понижуючих існуючий розмір пенсії (далі також - понижуючі коефіцієнти; обмежувальні коефіцієнти; коефіцієнти зменшення пенсії), що суперечить Конституції України.

Отже, умовою введення та застосування коефіцієнтів зменшення пенсії (пенсійних виплат), тобто обмеження існуючих прав і свобод позивача у сфері соціальної забезпеченості, Кабінет Міністрів України визнав воєнний стан під час якого, згідно із ч. 2 ст. 64 Конституції України, можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII передбачає, що правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану, затверджений Верховною Радою України (стаття 2), а стаття 5 цього ж Закону конкретизує, що воєнний стан запроваджується виключно Президентом України шляхом видання указу про введення воєнного стану, який затверджується Верховною Радою України.

Воєнний стан в Україні введено Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ (далі - Указ № 64/2022).

У статті 3 Указу № 64/2022 закріплено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У подальшому строк дії воєнного стану указами Президента України, затвердженими Законами України, продовжувався без змін можливих обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, визначених Указом Nє64/2022. Зокрема, Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.04.2025 Nє235/2025, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» від 16.04.2025 Nє 4356-IХ строк дії воєнного стану продовжено до 06.08.2025.

Отже, конституційне право на пенсійне забезпечення як елемент соціального захисту, закріпленого статтею 46 Конституції України, у період дії в Україні воєнного стану, введеного Указом № 64/2022, не обмежувалось, що вказує на протиправність застосування відповідачем Постанови № 1 як підстави до зменшення пенсійних виплат позивачу.

На протиправність застосування відповідачем Постанови № 1 також вказує її юридична нікчемність через неправомочність органу, що її видав, здійснювати регулювання вказаних в ній правовідносин, якими вочевидь є пенсійне забезпечення певної категорії пенсіонерів, в тому числі позивача (об`єкт регулювання), а також запроваджений алгоритм змін (фактично перерахунку) пенсій (пенсійних виплат) шляхом їх зменшення (предмет регулювання).

Такий висновок ґрунтується на порушенні Кабінетом Міністрів України конституційних засад поділу державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу та судову, оскільки умови та порядок перерахунку пенсій не входить до його компетенції. До того ж, як визначено Конституцією України, зміст та обсяг досягнутих позивачем соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів.

Підтвердженням неправомірності дій відповідача, є положення, викладені у згаданому вже Рішенні Конституційного Суду України № 7-р(II)/2019.

У підпункті 2.2. пункту 2. мотивувальної частини Рішення № 7-р(II)/2019 вказано, що відповідно до Основного Закону України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України (стаття 6).

Згідно з приписами Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України; до повноважень Верховної Ради України належить, зокрема, прийняття законів (стаття 75, пункт 3 частини першої статті 85).

Відповідно до частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; судоустрій, судочинство, статус суддів; організація і діяльність прокуратури (пункти 6, 14).

Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади; до його повноважень належить, зокрема, вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; забезпечення проведення фінансової політики та політики у сфері соціального захисту; розроблення і здійснення загальнодержавних програм економічного, соціального розвитку України (частина перша статті 113, пункти 2, 3, 4 статті 116 Конституції України).

В останньому абзаці підпункті 2.2. пункту 2. мотивувальної частини Рішення № 7-р(II)/2019, Конституційний Суд України, посилаючись на абзац другий підпункту 2.1. пункту 2. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2016 року № 5-рп/2016, зазначав, що метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є, зокрема, розмежування повноважень між різними органами державної влади, що означає самостійне виконання кожним із них своїх функцій та здійснення повноважень відповідно до Конституції та законів України.

У підпункті 2.3. пункту 2. мотивувальної частини Рішення № 7-р(II)/2019 виснувано, що, враховуючи міжнародні стандарти діяльності органів прокуратури та юридичні позиції Конституційного Суду України, метою нормативного регулювання, зокрема питань соціального захисту працівників прокуратури, є уникнення втручання інших органів влади в діяльність прокуратури з метою додержання принципу поділу влади та закріплення виключно на рівні закону питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

До повноважень Кабінету Міністрів України законодавець відніс право визначати умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури без закріплення на законодавчому рівні відповідних критеріїв, чим поставив у залежність фінансування пенсійного забезпечення прокурорів від виконавчої влади. Таке нормативне регулювання призводить до втручання виконавчої влади в діяльність органів прокуратури, а також до недотримання конституційної вимоги щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.

Конституційний Суд України констатує, що питання пенсійного забезпечення прокурорів, у тому числі умови та порядок перерахунку призначених їм пенсій, має визначати Верховна Рада України законом, а не Кабінет Міністрів України підзаконним актом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що права делегування законодавчої функції парламентом іншому органу влади (у даному випадку Кабінету Міністрів України) Основним Законом України не передбачено. Таке делегування порушує вимоги Конституції України, згідно з якими органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 6, частина друга статті 19 Основного Закону України). До аналогічних висновків Конституційний Суд України дійшов у рішеннях від 9 жовтня 2008 року № 22-рп/2008, від 23 червня 2009 року № 15-рп/2009 (абзац другий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20 травня 2010 року № 14-рп/2010).

В останньому абзаці підпункту 2.3. пункту 2. мотивувальної частини Рішення № 7-р(II)/2019, Конституційний Суд України дійшов висновку, що делегування Кабінету Міністрів України законодавчих повноважень щодо пенсійного забезпечення пенсіонерів прокуратури порушує конституційні засади поділу державної влади в Україні на законодавчу, виконавчу і судову, призводить до порушення регулювання основ соціального захисту прокурорів, оскільки у такому разі регулювання порядку перерахунку призначеної пенсії працівникам прокуратури має здійснюватися актом Кабінету Міністрів України, а не законом України, а тому таке делегування суперечить статті 6, пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України.

Суд звертає увагу, що ряд рішень Конституційного Суду України, що використані у передостанньому абзаці підпункту 2.3. пункту 2. мотивувальної частини Рішення № 7-р(II)/2019 на підтвердження неправомірності делегування Кабінету Міністрів України законодавчих функцій парламенту, а саме на рішення від 09 жовтня 2008 р. № 22-рп/2008, від 23.06.2009 № 15-рп/2009, від 20 травня 2010 р. № 14-рп/2010, оскільки наведені в них делеговані законодавчі повноваження призначались та використані Кабінетом Міністрів України не у сфері пенсійного забезпечення, а у сфері закупівлі послуг, пов`язаних з формуванням інформаційно-телекомунікаційної системи Державного реєстру виборців (Рішення № 22-рп/2008); у сфері регулювання тимчасової надбавки до діючих ставок ввізного мита (Рішення № 15-рп/2009); у сфері регулювання загальнодержавних податків і зборів (обов`язкових платежів) (Рішення № 14-рп/2010).

Аналіз наведеного дає підстави стверджувати, що пенсійне забезпечення прокурорів, у тому числі умови та порядок перерахунку призначених їм пенсій, має визначати Верховна Рада України законом, а не Кабінет Міністрів України підзаконним актом. Тобто, введення Кабінетом Міністрів України коефіцієнтів зменшення пенсії (пенсійних виплат), визначення ним розмірів і порядку застосування таких коефіцієнтів до спеціальних пенсій (пенсійних виплат) суперечить Конституції України.

Зазначене вище нормативне обґрунтування, численні рішення Конституційного Суду України безумовно доводять, що прийняття Кабінетом Міністрів України Постанови № 1, а також обмеження пенсії позивача шляхом застосування відповідачем її положень є протиправним.

Відповідно право позивача на перерахунок пенсії до встановленого наведеними вище судовими рішеннями Шостого апеляційного адміністративного суду розміру у сумі 61342,87 грн., є беззаперечним і забезпечення цього права становить сутність взятих на себе державою зобов`язань.

Наведена позиція позивача підтверджується також правовим висновком, Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 09 червня 2022 р. у справі № 520/2098/19, де вказано, що: «… відповідно до статті 7 КАС суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України».

У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем підзаконного акту, а саме: Постанови Кабінету Міністрів України № 1 як підстави зменшення шляхом перерахунку позивачу пенсії (пенсійних виплат) з 01 січня 2025 р., призначеної відповідно до Закону України № 1789-XII, а в подальшому у квітні 2023 року перерахованої за Законом України № 1697-VII, не відповідає Конституції України та цим законам, а значить є протиправним, незаконним.

Крім того, у Постанові Кабінету Міністрів України № 1 стверджується про її прийняття відповідно до статті 46 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік".

У цій площині передусім відмітимо, що протиправність положень ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року № 4059-IX (далі - Закон № 4059-IX) полягає в тому, що обмеження пенсійного забезпечення у період дії в Україні воєнного стану є виключною компетенцією Президента України і такі обмеження вводяться виключно його указом, а не законом - актом парламенту: Верховна Рада не вводить воєнний стан, а затверджує указ про його введення. До того ж, ані Указом № 64/2022, ані Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX такі обмеження не передбачені.

Таким чином, обмеження пенсійного забезпечення у період дії в Україні воєнного стану, передбачені статтю 46 Закон № 4059-IX, прийнято неуповноваженою особою, а значить у порушення Конституції України та спеціального Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII.

Іншою обставиною, що підтверджує неправомірність норми, передбаченої статтею 46 Закону № 4059-IX, є її колізія зі спеціальними законами, що регулюють правовідносини у сфері пенсійного забезпечення окремих категорій пенсіонерів, в тому числі пенсіонерів прокуратури.

Як вже вказувалось, пенсійне законодавство працівників прокуратури регулюється спеціальним Законом України № 1697-VII, нормативною основою якого є Конституція України, а тому зміна умов і порядку пенсійного забезпечення позивача здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону і, що важливо, нормативним актом виключно рівня закону (законом).

Натомість, статтею 46 Закону № 4059-IX який окрім статті 41 набрав чинності з 1 січня 2025 року, установлено, що у 2025 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до ряду законів (уточнимо - спеціальних законів), в тому числі Законом України №1697-VII, розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.

Положення статті 46 Закону № 4059-IX Кабінет Міністрів України переніс у Постанову Кабінету Міністрів України № 1, якою обмежив існуючі права і свободи позивача у сфері соціальної забезпеченості, оскільки наслідком застосування понижуючих коефіцієнтів стало зменшення пенсії (пенсійних виплат) позивача з 61 342,87 грн. до 32 577,49 грн.

Таким чином, Законом № 4059-IX та Постановою Кабінету Міністрів України № 1 установлено раніше неіснуючі у спеціальному Законі № 1697-VII підстави обмеження пенсій (пенсійних виплат) пенсіонерів прокуратури шляхом застосування обмежувальних коефіцієнтів, що прямо заборонено Конституцією України.

Ухвалюючи Рішення від 9 липня 2007 року N 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), Конституційний Суд України в абзаці восьмому пункту 4 мотивувальної частини висловив таку юридичну позицію: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України, а в абзаці першому пункту 5 мотивувальної частини дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України.

В абзаці другому підпункту 5.3. пункту 5. мотивувальної частини Рішення від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), Конституційний Суд України, підтверджуючи наведене вище положення Рішення N 6-рп/2007, додав, що Конституція України не надає закону про Держбюджет вищої юридичної сили стосовно інших законів і далі дійшов висновку, що: «… законом про Держбюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки з об`єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і як наслідок - скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина.

У разі необхідності зупинення дії законів, внесення до них змін і доповнень, визнання їх нечинними мають використовуватися окремі закони» (абзаци 3, 4 підпункту 5.4. пункту 5).

У Рішенні від 30 листопада 2010 року N 22-рп/2010, Конституційний Суд України, розглядаючи певні положення Закону «Про Державний бюджет на 2010 рік» від 27 квітня 2010 року № 2154-VI (далі - Закон № 2154-VI), зазначив, що Законом N 2154-VI, всупереч конституційним вимогам щодо предметного регулювання законом про Державний бюджет України та правовим позиціям, висловленим Конституційним Судом України у рішеннях від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, внесено зміни та доповнення до ряду законодавчих актів, зупинено дію окремих законів, а також встановлено правове регулювання відносин, що є предметом інших законів України. Ураховуючи відповідні положення Конституції України та свої правові позицій, викладені у зазначених рішеннях, Конституційний Суд України дійшов висновку, що наведене правове регулювання, застосоване у Законі № 2154-VI, суперечать Конституції України (підпункт 2.3. пункту 2. мотивувальної частини).

В абзаці третьому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 28.08.2020 №10-р/2020 Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, у разі суперечності між правовими нормами Закону України про Державний бюджет України та правовими нормами спеціальних законів України, якими врегульовано ті ж самі правовідносини, застосуванню підлягають правові норми спеціальних законів України.

Закон України № 4059-IX не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Втрутившись статтею 46 Закону № 4059-IX у пенсійні правовідносини, що регулюються спеціальним Законом України № 1697-VII, законодавець умисно створив у правовому полі держави колізію нормативно-правових актів рівня закону, яка долається шляхом застосування загального принципу права «спеціальний закон скасовує (відміняє) дію загального закону» (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права. Тобто, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis) - у даному випадку норми Закону України № 1697-VII, а положення Закону України № 4059-IX вважати загальними нормами (lex generalis).

Суд зазначає, що спеціальним Законом України № 1697-VII не передбачено обмеження пенсій (пенсійних виплат), розмір яких перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, шляхом застосуванням до сум перевищення понижуючих коефіцієнтів, а тому положення статті 46 Закону України № 4059-IX і Постанови Кабінету Міністрів України № 1 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Отже, відповідач не мав жодних правомірних нормативних підстав до зменшення позивачу пенсії (пенсійних виплат) з 61 342,87 грн. до 32 577,49 грн., а тому ці його дії є неправомірними, незаконними.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (стаття 13) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Вказана стаття крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява Nє 38722/02)).

Зазначена вище правова позиція ЄСПЛ свідчить про те, що «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання позивачем бажаного результату.

Суд зазначає, що останній законний перерахунок пенсії позивача за вислугу років було здійснено на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 р., ухвал Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 р. та від 04 квітня 2023 р., відповідно до вимог ч. 20 ст. 86 Закону України № 1697-VІІ в розмірі 61 342,87 грн. - 90% від суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Київської міської прокуратури від 03.10.2022 року № 21/162, без обмеження граничного розміру пенсії, з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії з 13 грудня 2019 року. Тож, право на перерахунок пенсії позивачу та її розмір у сумі 61 342,87 грн., що передбачене спеціальним Закону України № 1697-VІІ, підтверджене судовими рішеннями Шостого апеляційного адміністративного суду, виконання яких є обов`язком держави.

У зв`язку з цим, суд зазначає, що належним способом відновлення його порушеного права (ефективним засобом правого захисту) буде зобов`язання відповідача відновити позивачу з 01 січня 2025 р. виплату пенсії у розмірі 61 342,87 грн. без будь-якого її обмеження, в тому числі без зменшення на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1.

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб?єкт владних повноважень, не надав суду ані доказів на підтвердження правомірності своїх дій, ані відзиву на позовну заяву, що вочевидь свідчить про відсутність у нього заперечень проти адміністративного позову.

До того ж, згідно з частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У даній адміністративній справі. ураховуючи наведені вище судові рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2020, 04.10.2022, 04.04.2023, що набрали законної сили, такою обставиною, поза іншим є розмір довічної пенсії позивача - 61 342,87 грн., який не підлягає зменшенню.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Враховуючи задоволення позовних вимог, на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: вул. Бульварно - Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: вул. Бульварно - Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) щодо обмеження з 01.01.2025р. розміру пенсії (пенсійних виплат) ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1 від 03.01.2025р. «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: вул. Бульварно - Кудрявська, 16, м. Київ, 04053, ) шляхом перерахунку відновити ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) з 01.01.2025р. виплату пенсії (пенсійних виплат) за вислугу років, призначеної відповідно до частини 20 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII в розмірі 90% від 68 158,74 грн. - суми усіх складових заробітку, зазначених у довідці Київської міської прокуратури від 03.10.2022р. № 21/162, без обмеження граничного розміру пенсії, а також без застосування коефіцієнтів, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 03.01.2025р. «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025р. у період воєнного стану», у щомісячному розмірі 61 342,87 грн., з урахуванням фактично виплачених сум і з виплатою різниці між фактично отриманою та перерахованою сумою пенсії, починаючи з 01.01.2025р.

4. Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

5. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.