Справа № 640/12715/19
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2025 року ЛуцькСправа № 640/12715/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України про стягнення суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася з позовною заявою до Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі відповідач, ГУ ДКС України у м. Києві) про стягнення з суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 201285,16 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 у справі №2а-5147/12/2670 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.02.2016 задоволено повністю, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.02.2016 скасовано та ухвалено нову, якою позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державного казначейства в м. Києві від 22.12.2011 № 442-ос; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління Державної казначейської служби України в Оболонському районі м. Києва; стягнуто з Головного управління Державного казначейства в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 103255 гривень. Постанова набрала законної сили.

Позивачка зазначає, що 06.03.2017 направила до Державної казначейської служби України виконавчий лист із заявою про його виконання.

На час подання даної позовної заяви постанова суду не виконана. У зв`язку із злісним невиконанням відповідачем судового рішення, 08.06.2017 ОСОБА_1 подано заяву про вчинення кримінального правопорушення передбаченого статтею 382 Кримінального кодексу України (далі КК України), органами досудового розслідування відкрите кримінальне провадження №0005520 від 02.11.2017.

Позивач вважає, що має право на стягнення середньомісячного заробітку за час затримки виконання рішення суду.

Зважаючи на розрахунки, враховані Київським апеляційним адміністративним судом при винесені постанови по справі №2а-5147/12/2670, середньоденна заробітна плата позивача відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, складає 287 грн 55 коп. Відповідно за період з 13 жовтня 2016 року по 01 липня 2019 року сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду складає 201285,16 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи (а.с.1-2).

У відзиві на позовну заяву (а.с.30-34) представник відповідача вважає позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки ГУ ДКС у м. Києві здійснило всі можливі дії з метою належного виконання рішення із чітким дотриманням вимог законодавства про державну службу, про працю. Розмір суми позовних вимог 201285,16 грн та його розрахунок є необґрунтованим. Просить у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.

Представник позивачки 21.10.2019 подав відповідь на відзив, в якій підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві (а.с.41-42).

У зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва дана справа передана на розгляд до Волинського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.61-62).

14.03.2025 через систему Електронний суд представник відповідача подав до суду додаткові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки посада, з якої звільнено позивача, а саме посада заступника начальника управління Державного казначейства в Оболонському районі м. Києва Головного управління Державного казначейства України у м. Києві, не є тотожною або аналогічною посаді заступник начальника Управління Державної казначейської служби України в Оболонському районі м. Києва, на якій суд ухвалив поновити ОСОБА_1 , ні за статусом, ні за найменуванням.

Наразі, ні Головне управління Казначейства, а ні Державна казначейська служби України не мають законної можливості належним чином та у повному обсязі виконати вказане рішення суду з незалежних від них підстав, зокрема у зв`язку з тим, що посаду, на якій суд зобов`язав поновити позивачку до звільнення, остання не обіймала, внаслідок чого відповідно до норм чинного законодавства поновлення на ній відбутися не може. Об`єктивна неможливість поновлення працівника унеможливлює й виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Також зазначає, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу можлива лише, якщо особа, яку слід поновити на роботі, у період вимушеного прогулу та час затримки виконання рішення суду не працювала (не працює), адже в іншому випадку буде допущено порушення законодавства, а саме здійснено оплату праці державного службовця, який у період вимушеного прогулу займався (займається) іншою оплачуваною діяльністю (а.с.65-68).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 (а.с.75-76) залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України (далі третя особа, Казначейство).

Третьою особою через систему Електронний суд подано пояснення, в яких представник Казначейства не визнав позовні вимоги та у їх задоволенні просив відмовити повністю (а.с.84-85). В обґрунтування цієї позиції вказав, що станом на подачу пояснення зберігається об`єктивна неможливість виконати (у визначений законодавством спосіб) судове рішення у справі №2а-5147/12/2670 з незалежних від Казначейства та ГУ ДКС України у м. Києві причин (обставин).

07.04.2025 представником позивачки подано через систему Електронний суд заперечення на додаткові пояснення, в яких зазначає, що 10.03.2017 позивачка звернулась до Казначейства із заявою про виконання виконавчого листа від 28 жовтня 2016 року у справі №2а-5147/12/2670, який був скерований до Головного управління Казначейства для подальшого виконання та інформування заявника.

Виконавчий лист від 28.10.2016 перебуває на обліку в ГУ ДКС України в м. Києві, яке зазначено боржником у вищевказаному виконавчому листі.

Представник позивачки зауважує, що від відповідача до Окружного адміністративного суду міста Києва надходила заява про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, проте ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2019 у справі 2а-5147/12/2670 було відмовлено у задоволенні вказаної заяви.

Також звертає увагу суду, що ним протягом 2019-2024 років направлялись адвокатські запити до Казначейства та ГУ ДКС України у м. Києві з проханням повідомити про стан виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 у справі №2а-5147/12/2670, а саме чи прийнято наказ про поновлення на роботі та чи стягнуто кошти на користь ОСОБА_1 . На дані запити ГУ ДКС України у м. Києві було надано відповіді, якими відповідач обґрунтовує невиконання судового рішення з різних абсолютно безпідставних причин.

Зазначає, що відповідачем ні у заявах до суду, ні у відповідях на адвокатські запити не було зазначено причиною невиконання рішення начебто помилку шляхом неправильного зазначення боржника у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 у справі №2а-5147/12/2670. На думку представника позивачки, за таких обставин тривала бездіяльність ГУ ДКС України у м. Києві є протиправною (а.с.110-112).

11.04.2025 від представника позивачки через систему Електронний суд подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій збільшив позовні вимоги в частині розміру середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення на суму 425415,50 грн та з урахуванням даної заяви просив суд стягнути з відповідача суму середньомісячного заробітку на час затримки виконання рішення суду у розмірі 626700,66 грн, оскільки судове рішення станом на день подання даної заяви не виконано, а виплата середнього заробітку відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) здійснюється за весь час вимушеного прогулу (а.с.122-124).

Інших заяв по суті справи не надходило.

Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 у справі 2а-5147/12/2670 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.02.2016 скасовано та ухвалено нову, якою позов задоволено повністю, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державного казначейства в м. Києві від 22.12.2011 № 442-ос; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління Державної казначейської служби України в Оболонському районі м. Києва; стягнуто з Головного управління Державного казначейства в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 103255 грн (а.с.20-22).

Станом на день розгляду справи постанова суду від 13.10.2016 у справі 2а-5147/12/2670 не виконана, позивач на посаді не поновлена, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Положеннями пункту 5 частини третьої статті 2 КАС України встановлено, що принципом адміністративного судочинства є обов`язковість судових рішень.

Обов`язковість судових рішень також встановлена статтею 14 КАС України.

Статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Як вбачається з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Разом з тим, в силу приписів пункту 3 частини першої статті 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Негайним виконанням судового рішення є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів позивача.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися в подальшому.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не виконано негайно постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 у справі 2а-5147/12/2670 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Відтак, суд погоджується з позивачкою, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо виконання рішення суду про поновлення її на посаді заступника начальника управління Державної казначейської служби України у Оболонському районі міста Києва, що в свою чергу є підставою для застосування відповідальності за невиконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно з якою проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі статтею 236 КЗпП проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Підсумовуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою умовою для задоволення заявлених вимог.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16 лютого 2018 року у справі №807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі №813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі №2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі №815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі №500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 23 березня 2023 року у справі №420/8539/21 та в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України враховується судом при вирішенні даного спору.

Як встановлено судом, станом на час звернення позивача до суду з даним позовом та прийняття рішення у даній справі рішення у справі №2а-5147/12/2670 не виконано в частині поновлення позивача на посаді, хоча рішення набрало законної сили та є обов`язковим до виконання.

Таким чином, позивач відповідно до вимог статті 236 КЗпП України має право на оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому відсутність кінцевої дати періоду, упродовж якого відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо виконання судового рішення про поновлення особи на публічній службі, не є підставою для уникнення відповідальності та відмови у задоволенні вимоги про стягнення відповідної компенсації.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 жовтня 2022 року у справі № 280/5734/21.

Доводи відповідача про те, що ним здійснено всі можливі дії для виконання рішення суду, суд відхиляє, оскільки невиконання ГУ ДКС України у м. Києві судового рішення про поновлення позивача на роботі зумовлює право останньої на отримання середнього заробітку за час затримки виконання в силу приписів статті 236 КЗпП України незалежно від причин невиконання судового рішення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що на користь позивача, у зв`язку з затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.10.2016 (наступний день після ухвалення судового рішення про поновлення) по 10.04.2025 відповідно до вимог заяви про збільшення позовних вимог.

Разом з тим, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100), згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу І Порядку №100 він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього-четвертого, шостого пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Так, з довідки про доходи Управління Державної казначейської служби України у Оболонському районі м. Києва від 17.02.2012 №24-01-04/109 слідує, що за останні два місяці перед звільненням позивача, що мало місце 22.12.2011, ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у жовтні 2011 року 5937,67 грн, у листопаді 2011 року 6427,03 грн (а.с.6).

З урахуванням наведеного середньоденна заробітна плата позивача становить 287,55 грн (12364,7 грн : 43 робочі дні).

Кількість робочих днів у період з 14.10.2016 по 10.04.2025 відповідно до норм тривалості робочого часу у 2016-2025 роках складає 2399 дні.

Таким чином середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог за вказаний період становить 689832,45 грн (287,55 грн х 2399 днів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 14.10.2016 по 10.04.2025 включно у сумі 689832,45 грн.

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Головного Управління Державної казначейської служби України у м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 у справі 2а-5147/12/2670 за період з 14.10.2016 по 10.04.2025 включно в сумі 689832,45 грн (шістсот вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот тридцять дві грн 45 коп).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Головне Управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, м.Київ, вул.Терещінківська, 11а, );

Третя особа: Державна казначейська служба України (01601, м.Київ, вул.Бастіонна, 6, ).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій