Справа № 300/5734/24
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 рокуСправа № 300/5734/24 пров. № А/857/25386/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Гудима Л.Я., Шинкар Т.І.,

при секретарі судового засідання Гладкій С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Фермерське господарство «РОСИНКА», про визнання протиправним та скасування рішення, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року (суддя Панікар І.В., м. Івано-Франківськ), -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (далі Сільська рада, Район відповідно), в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення сесії Сільської ради від 07.02.2024 №2151-32/2024 «Про повторний розгляд заяви від 24.05.2023р. гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення» (далі Рішення №32).

зобов`язати відповідача повторно розглянути на черговій сесії заяву ОСОБА_1 від 24.05.2023 про надання дозволу на викуп земельної ділянки (площею 12 га) сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :03:001:0380 (далі Заява, Земельна ділянка відповідно) з розтермінуванням платежу на 10 років з правом дострокового погашення та надати дозвіл на викуп такої Земельної ділянки з розтермінуванням платежу на 10 років з правом дострокового погашення.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі, з покликанням на вимоги пункту 6-1 "Перехідних положень" Земельного кодексу України (далі ЗК), вказує, що відповідачем неправомірно відмовлено у наданні дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення з підстав пункту «г» частини четвертої статті 83 ЗК, оскільки правовстановлюючими документами чітко встановлено цільове призначення Земельної ділянки, а саме для ведення фермерського господарства. Будь-які обмеження щодо землекористування цією земельною ділянкою відсутні, що підтверджено Технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) на території Району з урахуванням Перспективного плану формування території Новицької сільської об`єднаної територіальної громади (с.Новиця, с.Зелений яр, с.Підмихайля, с.Бережниця, с.Добровляни, с.Середній Угринів, с.Старий Угринів) (далі Технічна документація), виготовленої у 2019 році.

План меж земельної ділянки за результатами зйомки, з відображенням поворотних точок, прибережної захисної смуги (далі ПЗС), який був виконаний сертифікованим інженером землевпорядником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на замовлення Сільської ради (далі План меж) є неналежним та недопустимим доказом. Рукав Орив (також Урив) (ліва притока річки Бережниця басейну Дністра) (далі річка Орив) не є річкою, а ПЗС не визначалася та не виділялася.

Виправлення описки у правовій підставі рішення відповідача відбулося без відома та повідомлення позивача, та у рішенні, на підставі якого вже виникли правові наслідки.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у складі Земельної ділянки, що знаходиться за межами населеного пункту с. Добровляни на території Сільської ради, яку мав намір викупити позивач, є частина земель водного фонду ПЗС річки Орив шириною 25 метрів, які не можуть передаватись у приватну власність, що підтверджується наданим відповідачем Планом меж.

Земельна ділянка сформована у відповідних межах, внаслідок чого, виключає можливість часткового задоволення заяви позивача, а саме без врахування частини земель водного фонду, що входить до складу оскаржуваної ділянки.

Позивачем не надано доказів того, що бажана земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, у той час як відповідачем на підтвердження підстав спірної відмови надані відповідні докази, які наявні в матеріалах справи та досліджені судом.

Такі висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права і без дотримання норм процесуального права, відтак вказане судове рішення необхідно скасувати, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підставі розпорядження Калуської районної адміністрації Району від 14.03.1996 року №127 в постійному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 12 га в межах згідно з планом, що розташована на території с. Добрівляни Підмихайлівської сільської ради, яку надано для ведення селянського (фермерського) господарства, що посвідчується державним актом на право постійного користування землею серії ІФ-06 від 15.03.1996 (далі Державний акт).

Фермерське господарство «РОСИНКА» (далі ФГ) зареєстровано 27.03.1996 в с.Добровляни Району, засновник ОСОБА_1 .

Згідно п.5.1 Статуту ФГ в редакції від 09.11.2004 до земель господарства належить земельні ділянки, отримані (придбані) засновником у власність, придбані у власність господарства, як юридичною особою та надані господарству в оренду.

З наданої позивачем статистичних і податкової документації, отриманих пояснень, встановлено, що з моменту створення ФГ, таке здійснює господарську діяльність з виготовлення сільськогосподарської продукції на Земельній ділянці.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (далі Витяг) означена Земельна ділянка є комунальною власністю (власник: Сільська рада), яка знаходиться на території села Добровляни Району, цільове призначення для ведення фермерського господарства. При цьому за позивачем зареєстровано право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок № НВ-023 станом на 09.06.2023 нормативна грошова оцінка цієї Земельної ділянки становить 217138,26 грн.

24.05.2023 позивач звернувся із письмовою Заявою до відповідача про надання дозволу на викуп Земельної ділянки, згідно нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що знаходиться на території села Добровляни Сільської ради, відповідно до пункту 6-1 "Прикінцевих положень" (правильно Перехідних положень) ЗК, з розтермінуванням платежу на 10 років з правом дострокового погашення.

За результатами депутатського голосування рішення не прийнято, що підтверджується протоколом № 29 двадцять шостої сесії Сільської ради восьмого скликання від 21.06.2023.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2023 року у справі №300/5399/23 (далі Рішення суду), яке не оскаржувалося і набрало законної сили 07.12.2023, визнано протиправною бездіяльність Сільської ради щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.05.2023 вхід. № 50 про надання дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення, комунальної власності, для ведення фермерського господарства, площею 12 га, згідно нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що знаходиться на території села Добровляни Сільської ради, кадастровий номер :03:001:0380, відповідно до пункту 6-1 "Прикінцевих положень" ЗК, з розтермінуванням платежу на 10 років з правом дострокового погашення.

Зобов`язано Сільську раду повторно розглянути на черговій сесії заяву позивача від 24.05.2023 про надання дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :03:001:0380 з розтермінуванням платежу на 10 років з правом дострокового погашення.

На виконання Рішення суду відповідачем повторно розглянуто на черговій сесії Заяву та прийнято Рішення №32, яким відмовлено у наданні дозволу на викуп Земельної ділянки на підставі пункту «г» частини четвертої статті 83 ЗК.

В подальшому, відповідачем винесено рішення від 14.08.2024 № 2347-36/2024, «Про виправлення описки в рішенні Новицької сільської ради №2151-32/2024 від 07.02.2024р.» (далі Рішення №36) яким виправлено описку допущену в рішенні №32 в частині підстави відмови та вказано, що відмова у наданні дозволу на викуп Земельної ділянки відбулася на підставі пункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частиною другою статті 14 Основного Закону право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За змістом частини першої статті 3 ЗК (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин визначені статтею 12 ЗК відповідно до положень якої до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема: розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Згідно із частинами першою, другою статті 127 ЗК органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, здійснюють продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або передають їх у користування (оренду, суперфіцій, емфітевзис) громадянам, юридичним особам та іноземним державам на підставах та в порядку, встановлених цим Кодексом.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюються на конкурентних засадах (на земельних торгах) у формі електронного аукціону у випадках та порядку, встановлених главою 21 цього Кодексу.

Порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам регламентовано статтею 128 ЗК.

Так, за змістом вказаної статті ЗК продаж громадянам і юридичним особам земельних ділянок державної (крім земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації) та комунальної власності для потреб, визначених цим Кодексом, провадиться місцевими державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Громадяни та юридичні особи, зацікавлені у придбанні земельних ділянок у власність, подають заяву (клопотання) до відповідного органу виконавчої влади або сільської, селищної, міської ради чи державного органу приватизації. У заяві (клопотанні) зазначаються місце розташування земельної ділянки, її цільове призначення, розміри та площа, а також згода на укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

До заяви (клопотання) додаються, зокрема: а) документ, що посвідчує право користування земельною ділянкою (у разі його наявності), та документи, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд); б) копія установчих документів для юридичної особи, а для громадянина копія документа, що посвідчує особу.

Орган державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим або орган місцевого самоврядування у місячний строк розглядає заяву (клопотання) і приймає рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (якщо такий проект відсутній) та/або про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки (крім земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд) чи про відмову в продажу із зазначенням обґрунтованих причин відмови.

Підставою для відмови в продажу земельної ділянки є: а) неподання документів, необхідних для прийняття рішення щодо продажу такої земельної ділянки; б) виявлення недостовірних відомостей у поданих документах; в) якщо щодо суб`єкта підприємницької діяльності порушена справа про банкрутство або припинення його діяльності; г) встановлена цим Кодексом заборона на передачу земельної ділянки у приватну власність; ґ) відмова від укладення договору про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки.

Отже, положеннями ЗК регламентовані загальні правила та умови продажу земельних ділянок, а також визначений вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про відмову у такому продажі.

Поряд з цим, Суд враховує, що позивач звертався до відповідача з заявою, в якій просив прийняти рішення про продаж йому земельних ділянок комунальної власності сільськогосподарського призначення, що були надані йому у постійне користування для ведення фермерського господарства, з розстроченням платежу на 10 років.

Відповідно до пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК громадяни України, яким належить право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою державної чи комунальної власності, а також юридичні особи, яким на момент набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення системи оформлення прав оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення та удосконалення законодавства щодо охорони земель" належало право постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної власності, та які відповідно до статті 92 цього Кодексу не можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, орендарі земельних ділянок, які набули право оренди земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства шляхом переоформлення права постійного користування щодо зазначених земельних ділянок до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Земельного кодексу України щодо проведення земельних торгів", мають право на купівлю таких земельних ділянок без проведення земельних торгів. Купівля земельних ділянок відповідно до цього пункту здійснюється за ціною, що дорівнює: нормативній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель сільськогосподарського призначення; експертній грошовій оцінці земельної ділянки - для земель несільськогосподарського призначення.

У разі купівлі земельної ділянки її покупець має право на розстрочення платежу зі сплати ціни земельної ділянки з рівним річним платежем з урахуванням індексу інфляції, за умови встановлення заборони на продаж або інше відчуження та надання у користування земельної ділянки (крім надання у користування фермерському господарству земельних ділянок, які знаходяться у власності членів такого фермерського господарства, що є покупцями такої земельної ділянки) до повного розрахунку покупця за договором купівлі-продажу.

Розрахунок за придбану земельну ділянку здійснюється щороку, рівними частинами, у місяць, що настає за звітним роком. Покупець має право на дострокове погашення всієї або частини суми ціни продажу земельної ділянки з розстроченням платежу з урахуванням індексу інфляції. Строк розстрочення платежу становить: щодо земель сільськогосподарського призначення - 10 років, щодо земель несільськогосподарського призначення - 30 років, якщо покупець не ініціює встановлення меншого строку. У разі купівлі земельної ділянки з розстроченням платежу право власності переходить до покупця після сплати першого платежу.

Право купівлі земельної ділянки відповідно до цього пункту також мають громадяни України - спадкоємці громадян, яким належало право постійного користування, право довічного успадкованого володіння земельними ділянками державної чи комунальної власності, призначеними для ведення селянського (фермерського) господарства (крім випадків, якщо такі земельні ділянки були передані у власність чи користування фізичним або юридичним особам). Якщо таких спадкоємців декілька, земельна ділянка придбавається ними у спільну часткову власність, де частки кожного із спадкоємців у праві власності є рівними.

Громадяни України та юридичні особи, що здійснюють купівлю земельних ділянок сільськогосподарського призначення відповідно до цього пункту, мають відповідати вимогам, визначеним цим Кодексом до набувачів земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Положення частини сьомої статті 130 цього Кодексу не поширюються на земельні ділянки, які придбаваються відповідно до цього пункту.

Юридичні особи набувають право на купівлю земельних ділянок сільськогосподарського призначення відповідно до цього пункту з 1 січня 2024 року.

У разі якщо у складі земель, що перебувають у постійному користуванні, довічному успадкованому володінні, є землі, які не можуть передаватися у приватну власність, або постійний користувач, володілець земельної ділянки на праві постійного користування не може набувати у власність земельну ділянку відповідно до закону, такий землекористувач здійснює поділ земельної ділянки з виділенням частини, на якій розміщені такі землі, в окрему земельну ділянку з подальшою її передачею в оренду на умовах, визначених цим пунктом. У такому разі землекористувач, володілець протягом одного місяця з дня внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку, утворену внаслідок поділу, зобов`язаний подати до органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, заяву про вилучення земельної ділянки з користування та передачу її в оренду.

Тобто умовою, з якою законодавець пов`язує виникнення у громадянина України права на купівлю відповідних земельних ділянок сільськогосподарського призначення у власність з розстрочкою платежу до десяти років за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці таких земельних ділянок, без проведення земельних торгів, є належність такому громадянину права постійного користування земельними ділянками державної чи комунальної форми власності (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 120/488/24).

Засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні»" (далі Закон № 280/97-ВР) .

Пунктом 34 частини першої статті 26 цього Закону визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з частинами першою, другою статті 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради щодо безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у приватну власність (крім земельних ділянок, що перебувають у користуванні громадян, та випадків передачі земельної ділянки власнику розташованого на ній жилого будинку, іншої будівлі, споруди) приймається не менш як двома третинами голосів депутатів від загального складу ради.

Отже, результат розгляду відповідним органом місцевого самоврядування заяви (клопотання) громадянина України про надання дозволу на викуп земельної ділянки повинен оформлятися індивідуальним актом у формі рішення ради, яке повинно бути прийняте на її пленарному засіданні.

Cуд першої інстанції констатував, що на виконання Рішення суду відповідачем повторно розглянуто на черговій сесії Заяву та прийнято Рішення № 32 (з урахуванням виправлення описки), яким відмовлено у наданні дозволу на викуп земельної ділянки на підставі пункту «ґ» частини четвертої статті 83 ЗК.

У даному аспекті апеляційний суд вказує на таке.

Відповідно до положень статті 58 ЗК, до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; б) прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; в) гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; г) береговими смугами водних шляхів; ґ) штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.

Для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, межі яких зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях. Відомості про межі водоохоронних зон вносяться до Державного земельного кадастру.

Частинами першою та третьою статті 60 ЗК передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Межі прибережних захисних смуг, пляжних зон зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях та позначаються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування на місцевості інформаційними знаками. Відомості про межі прибережних захисних смуг, пляжних зон вносяться до Державного земельного кадастру як відомості про обмеження у використанні земель.

Відповідно до статті 88 Водного кодексу України (далі - ВК), землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

Правовий режим ПЗС визначається статтями 60-62 ЗК та статтями 1, 88-90 ВК.

Так, за змістом статті 61 ЗК та статті 89 ВК, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо.

Статтею 88 ВК передбачено, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Зі змісту зазначених норм права встановлено, що дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим ПЗС, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема.

При цьому у відповідності до вимог статей 83, 84 ЗК, суд першої інстанції вірно указав, що відсутність проекту землеустрою щодо встановлення ПЗС не може свідчити про відсутність самої ПЗС, оскільки її розмір і межі встановлено законом, тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у його постанові від 27 липня 2021 року № 540/2450/18.

При цьому, цей суд зазначив, що до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Так, хоча й у частині першій статті 59 ЗК передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом із тим стаття 59 ЗК у частинах другій-четвертій закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість їх використання для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до пункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК та пункту «д» частини четвертої статті 84 ЗК, землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК, зокрема, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі №363/2170/15-ц.

Врахувавши наведені вимоги законодавства, з покликанням на План меж, суд першої інстанції вважав встановленим, що у складі Земельної ділянки, яку має намір викупити позивач, є частина земель водного фонду - ПЗС річки Орив шириною 25 метрів, які не можуть передаватись у приватну власність, а Рішення №32 (з урахуванням виправлення описки) містить конкретну підставу для відмови у наданні позивачу дозволу на викуп Земельної ділянки, а саме, що бажана земельна ділянка відноситься (частково) до земель водного фонду.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

З урахуванням предмету спору та вимог статті 1 Закону України «Про землеустрій» (далі Закон № 858-IV апеляційний суд наголошує, що цільове призначення земельної ділянки - допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою.

Отже, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі № 344/10412/16-а.

З Державного акту та Витягу чітко вбачається, що Земельна ділянка має цільове призначення для ведення фермерського господарства.

Як унормовано положень статтями 58, 60 ЗК межі прибережних захисних смуг зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівнях.

За змістом статті 1 Закону № 858-IV:

землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил;

документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо;

план земельної ділянки - графічне зображення, що відображає місцезнаходження, зовнішні межі земельної ділянки та межі земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельних сервітутів), а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельній ділянці;

технічна документація із землеустрою - сукупність текстових та графічних матеріалів, що визначають технічний процес проведення заходів з використання та охорони земель без застосування елементів проектування.

У відповідності до змісту статті 25 вказаного Закону документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною (частина перша).

Видом документації із землеустрою є, зокрема, технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель (пункт «к» частини другої).

Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом.

Відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-правових актів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується сертифікованим інженером-землевпорядником, який відповідає за якість робіт із землеустрою: у паперовій формі - підписом та особистою печаткою; в електронній формі - накладанням кваліфікованого електронного підпису відповідно до вимог Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Нормою статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відтак, План меж не є документацією із землеустрою.

Водночас, такою документацією є Технічна документація, яка розроблена на замовлення Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі Головне управління) в 2019 році.

З кадастрового плану земельної ділянки №51 (Земельна ділянка), який є складовою Технічної документації, вбачається, щодо така Земельна ділянка межує (від Б до В) із землями державної власності (ПЗС річки Орив), а обмеження та сервітути на земельну ділянку не встановлено.

Подібно, в плані зовнішніх меж землекористування Державного акту відображено, що Земельна ділянка межує (від Б до В) із річкою Орив.

За приписами статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Тобто, як встановлено апеляційним судом, Земельна ділянка, яку має намір придбати (викупити) позивач, межує із ПЗС річки Орив, а не включає у свій склад ПЗС такої річки, як помилково констатував суд першої інстанції з покликанням на неналежний доказ План меж, який також був покладений відповідачем в основу Рішення №32.

Тут апеляційний суд вважає за необхідне відмітити, що у пунктах 86-94 постанови Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 640/19582/21 цей Суд звернув увагу на таке.

Верховний Суд у справі № 160/8046/18 (постанова від 31 березня 2020 року) досліджував принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи в адміністративному процесі.

Так, принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи, закріплений частиною четвертою статті 9 КАС, зобов`язує суди вживати заходи для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі шляхом виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Процесуальним законом передбачено різні шляхи отримання судом доказів: 1) надання учасником справи з його власної ініціативи; 2) надання доказів учасниками справи за пропозицією суду; 3) збирання доказів судом з власної ініціативи (частина 3 статті 77 КАС), 4) витребування доказів судом (стаття 80 КАС). Вони відрізняються наслідками.

Пропозиція суду надати докази має рекомендаційний характер для сторони. Частиною п`ятою статті 77 КАС встановлено, що у випадку ненадання учасником справи без поважних причин доказів на пропозицію суду, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

В той же час, статтею 80 КАС передбачено повноваження суду збирати докази з власної ініціативи шляхом постановлення ухвали про витребування доказів. Її виконання є обов`язковим. Невиконання ухвали передбачає застосування заходів процесуального примусу.

Отже, якщо подання заяв по суті справи є правом учасників справи, то подання доказів, у разі їх витребування ухвалою суду, - обов`язком.

Разом з тим, застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами.

Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.

Верховний Суд у справі № 826/15560/15 (постанова від 03 жовтня 2019 року) наголошував, що принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі полягає насамперед у активній ролі суду при розгляді справи. В адміністративному процесі, на відміну від суто змагального процесу, де суд оперує виключно тим, на що посилаються сторони, мають бути повністю встановлені обставин справи, щоб суд ухвалив справедливе та об`єктивне рішення.

Принцип офіційності, зокрема, виявляється у тому, що суд визначає обставини, які необхідно встановити для вирішення спору; з`ясовує якими доказами сторони можуть обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо цих обставин; а у разі необхідності суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, доповнити чи пояснити певні обставини, а також надати суду додаткові докази.

Таким чином, суд першої інстанції розглядаючи цю справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, зробив свої висновки на підставі неналежного доказу Плану меж, замість того, щоб для повного встановлення обставин справи, ухвалення справедливого та об`єктивного рішення, запропонувати особам, які беруть участь у справі надати суду додаткові докази або з власної ініціативи вжити заходів для виявлення та витребування належних доказів (наявної документації із землеустрою), чим порушив принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Для суду першої інстанції було очевидно, що відповідна документація із землеустрою розроблялася, оскільки Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер.

Дійсно, не можна залишити без уваги і те, що позивач (його представник) сам своєчасно не вжив таких заходів, а розпочав такі дії лише після ухвалення рішення у цій справі, зробивши адвокатський запит до Головного управління 06.06.2025.

Згідно частин першої, четвертої, п`ятої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Встановлення факту існування ПЗС та її розміщення було і є безпосереднім предметом доказування у цій справі.

У відповідності до частини другої статті 9 КАС суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зміст принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі зобов`язує адміністративний суд до активної ролі у ході розгляду справи, в тому числі і обранням того способу захисту порушеного права, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи.

Тобто, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять (постанова Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18).

Звертаючись до суду із цим позовом, однією із позовних вимог позивач визначив визнання протиправним та скасування Рішення №32.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач прийняв Рішення №36, яким виправив очевидну описку щодо назви пункту частини четвертої статі 83 ЗК (г) землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом; ґ) землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом).

У підсумку, апеляційний суд вважає, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, є всі підстави для задоволення позову у цій частині шляхом виходу за межі позовних вимог і визнання протиправним та скасування Рішень №№32, 36.

Щодо іншої частини позовних вимог, то треба вказати на наступне.

Повноваження адміністративного суду визначені у статті 245 КАС. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 частини другої).

Відповідно до частини четвертої цієї статті у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Верховний Суд у постанові від 5 вересня 2018 року у справі №826/9727/16 аналізуючи зазначену норму у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС, вказав про те, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов:

1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача;

2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача;

3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів;

4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Принагідно, апеляційний суд звертає увагу на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2025 року у справі № 120/488/24:

« 32. Отже, оскільки земельні ділянки, з проханням про викуп яких звернувся позивач до органу місцевого самоврядування, надавалися ОСОБА_1 в користування для ведення селянського (фермерського) господарства, вказані земельні ділянки використовуються Фермерським господарством «Пума», то речові права на такі ділянки належать такому господарству відповідно до положень Закону України «Про фермерське господарство».

33. Враховуючи викладене, у цій справі суд першої інстанції правильно застосував вищевказану практику Верховного Суду та зазначив, що після реєстрації фермерського господарства та набуття ним статусу юридичної особи, обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

34. Висновок же суду апеляційної інстанції не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, адже положення пункту 6-1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (який доповнено Законом №552-IX) та сплата позивачем земельного податку з фізичних осіб за земельні ділянки з кадастровими номерами :03:000:3088 та :03:000:3085 не змінює характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, адже, у даному випадку, право постійного користування такими ділянками, з яким законодавство пов`язує можливість викупу (купівлі) землі сільськогосподарського призначення у власність з розстрочкою платежу до десяти років за ціною, яка дорівнює нормативній грошовій оцінці, без проведення земельних торгів, належить саме Фермерському господарству «Пума», а не позивачу як його голові (члену, засновнику).»

В розрізі викладеного, оскільки встановлено, що з моменту створення ФГ, таке здійснює господарську діяльність з виготовлення сільськогосподарської продукції на Земельній ділянці, апеляційний суд висновує про можливість часткового задоволення позову в цій частині шляхом зобов`язання Сільську раду повторно розглянути на черговій сесії Заяву про надання дозволу на викуп Земельної ділянки з розстроченням платежу на 10 років з правом дострокового погашення, відповідно до пункту 6-1 "Перехідних положень" ЗК, з урахуванням правової оцінки, наданої апеляційним судом у цій постанові.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження та повністю спростовують висновки суду першої інстанції, які є надумані, свідчать про невиправдано спрощену оцінку фактичну обставин справи, поверховий, вибірковий аналіз наведених норм законодавства, з метою обґрунтування своєї помилкової правої позиції.

При зверненні до суду із цим позовом та апеляційною скаргою позивач сплатив 1211,20 грн і 1816,80 грн відповідно судового збору, тому за приписами частини третьої статті 139 КАС з відповідача необхідно стягнути в користь позивача судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у вигляді судового збору за подання позову та апеляційної скарги в сумі 1514 грн.

Відповідно до частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду, суд першої інстанції в наслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності таких обставин, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення) та порушив норми процесуального права, що призвело до безпідставної відмови в задоволенні позову. Вказане є підставою для скасування рішення суду та ухвалення постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 07.02.2024 № 2151-32/2024 «Про повторний розгляд заяви від 24.05.2023р. гр. ОСОБА_1 про надання дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення» та від 14.08.2024 № 2347-36/2024, «Про виправлення описки в рішенні Новицької сільської ради №2151-32/2024 від 07.02.2024р.».

Зобов`язати Новицьку сільську раду Калуського району Івано-Франківської області повторно розглянути на черговій сесії заяву ОСОБА_1 від 24.05.2023 про надання дозволу на викуп земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :03:001:0380 з розтермінуванням платежу на 10 років з правом дострокового погашення, відповідно до пункту 6-1 "Перехідних положень" Земельного кодексу України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цій постанові.

В решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у вигляді судового збору за подання позову та апеляційної скарги в сумі 1514 гривень.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді Л. Я. Гудим
Т. І. Шинкар

Повне судове рішення складено 22.08.2025.