Справа № 600/3680/24-а
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2025-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/3680/24-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш В.О.

Суддя-доповідач - Курко О. П.

25 серпня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

До Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Державної казначейської служби України (відповідач-1), Державної казначейської служби України (відповідач-2), з такими позовними вимогами:

визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України з підготовки, підписання та направлення до державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» запиту №10806/12-2024 від 28.06.2024 (1523476) відносно медичної інформації та медичних документів у відношенні ОСОБА_1 ;

зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України утриматись від збирання медичної інформації та медичної документації відносно ОСОБА_1 ;

зобов`язати Держану казначейську службу України стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_1 моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. на розрахунковий рахунок № НОМЕР_2 AT «Ощадбанк».

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 1983 року по 2002 рік проходив службу в УМВС України в Чернівецькій області, зокрема на посаді начальника відділу УБОЗ УМВС України в Чернівецькій області.

Наказом начальника УМВС України в Чернівецькій області від 13.08.2002 №85 о/с майора поліції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу УБОЗ УМВС України в Чернівецькій області по статті 65 пункт «б» (через хворобу).

Матеріалами справи та відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень підтверджується, що 06.06.2024 ОСОБА_1 звертався до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовом до МВС України про стягнення недоотриманої заробітної плати та зобов`язання вчинення дій (справа №727/5624/24, провадження № 2/727/1294/24).

Судом встановлено, що у вказаній вище справі судом оскаржувалась невиплата компенсації за роботу в умовах режимних обмежень за період з жовтня 1999 року по липень 2000 року.

28.06.2024 відповідач в особі заступника директора Департаменту юридичного забезпечення направив до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» листа №10806/12-2024 про надання інформації, в якому з метою належного захисту інтересів МВС України в суді (справа № 727/5624/24) просив надати медичні документи ОСОБА_1 за період з 1999 по 2002 роки включно, копію свідоцтва про хворобу та копію висновку ВЛК. При цьому окремо просив зазначити наявність/відсутність медичних протипоказань ОСОБА_3 до роботи з інформацією з обмеженим доступом, та наявність/відсутність звільнення від служби у зв`язку із хворобою.

За результатами розгляду вказаного вище листа, ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» надало відповідачу відповідь №33/46-945 від 10.07.2024, в якій зазначено, що запитувана інформація є конфіденційною, а тому наразі не може бути надана так як згідно Закону України «Про інформацію» конфіденційна інформація може поширюватись виключно за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених умов, якщо інше не встановлено законом. Разом з тим, у відповіді наголошувалося, що у телефонній розмові ОСОБА_1 категорично заперечив проти надання запитуваної інформації.

Позивач, вважаючи протиправними дії МВС України щодо збору відносно нього конфіденційної інформації без його згоди, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 286 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи. Фізична особа зобов`язана утримуватися від поширення інформації, зазначеної у частині першій цієї статті, яка стала їй відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків або з інших джерел. Фізична особа може бути зобов`язана до проходження медичного огляду у випадках, встановлених законодавством.

Відповідно до частин 1-2 статті 11 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом (частина 2 статті 21 Закону України «Про інформацію»).

Згідно приписів статті 3 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» медична інформація - інформація про медичне обслуговування особи або його результати, викладена в уніфікованій формі відповідно до вимог, встановлених законодавством, у тому числі інформація про стан здоров`я, діагнози та будь-які документи, що стосуються здоров`я та обмеження повсякденного функціонування/ життєдіяльності людини.

Статтею 39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» передбачено, що пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта.

З аналізу наведених нормативно-правових актів можна дійти висновку, що інформація про стан здоров`я особи (медична інформація) є конфіденційною, тобто з обмеженим доступом, а тому може поширюватися виключно за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судом, у зв`язку із розглядом цивільної справи №727/5624/24 Шевченківським районним судом м. Чернівці за позовом ОСОБА_1 до МВС України про стягнення недоотриманої заробітної плати (компенсації за роботу в умовах режимних обмежень) та зобов`язання вчинення дій, відповідач звертався до ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» із листом, в якому просив надати медичні документи ОСОБА_1 за період з 1999 по 2002 роки включно, копію свідоцтва про хворобу та копію висновку ВЛК, а також просив зазначити наявність/відсутність медичних протипоказань ОСОБА_3 до роботи з інформацією з обмеженим доступом, та наявність/відсутність звільнення від служби у зв`язку із хворобою

Проаналізувавши зміст вказаного листа, суд погоджується із доводами позивача стосовно того, що інформацію, яку відповідач запитував у листі, є конфіденційною, тобто з обмеженим доступом, оскільки стосується стану здоров`я позивача, а тому така інформація не може надаватися без його згоди.

При цьому факт розповсюдження конфіденційної інформації про особу без її згоди, в даному випадку медичної інформації про позивача, фактично вказує на порушення вимог чинного законодавства і, відповідно, є підставою для притягнення винних осіб до відповідальності.

Разом з тим, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що за результатами отриманого запиту ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» надало відповідачу відповідь, в якій зазначило, що запитувана інформація є конфіденційною, а тому наразі не може бути надана так як згідно Закону України «Про інформацію» конфіденційна інформація може поширюватись виключно за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених умов, якщо інше не встановлено законом. При цьому, у відповіді наголошувалося, що у телефонній розмові ОСОБА_1 категорично заперечив проти надання запитуваної інформації.

Таким чином, медична інформація про стан здоров`я позивача, яка є конфіденційною, не була поширена з огляду на відсутність його згоди, а тому право позивача на таємницю інформації про стан свого здоров`я не було порушене. Доказів зворотного позивачем суду не надано.

При цьому дії відповідача виключно щодо збору медичної інформації відносно позивача не можуть розцінюватися судом як безумовне порушення його права на таємницю медичної інформації, оскільки такі дії були мотивовані розглядом цивільної справи в Шевченківському районному суді м. Чернівці та в подальшому залишені без задоволення, адже ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Чернівецькій області» конфіденційну інформацію не надало.

До того ж, позовна заява не містить посилань на чинне законодавство України, яке б передбачало відповідальність, зокрема суб`єкта владних повноважень, лише за ініціювання процесу збору конфіденційної інформації про особу без її згоди, яка в подальшому не була розповсюджена.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено належних обґрунтувань протиправності дій МВС України в частині збору конфіденційної інформації про нього, оскільки така інформація не була розповсюджена, а тому позовній вимоги в частині визнання протиправними дій та зобов`язання утриматись від збирання медичної інформації та медичної документації відносно ОСОБА_1 , є безпідставними та задоволенню не підлягають. Відповідно, підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні, оскільки така позовна вимога є похідною.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 липня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Курко О. П.

Судді Ватаманюк Р.В. Боровицький О. А.