Справа № 520/20403/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

22 серпня 2025 р. справа № 520/20403/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень) про: 1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення з 26.07.2022 по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; 2) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше сплачених сум) за періоди: з 26.07.2022 року по 31.12.2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" на 1 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії; з 01.01.2023 року по 20.05.2023 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" на 1 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44,

встановив:

Предметом позову є вимога про виплату військовослужбовцю Національної гвардії України грошового забезпечення за період з 26.07.2022р. по 20.05.2023р. за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням.

Ухвалою суду від 01.08.2025р. позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження; витребувано докази.

12.08.2025р. до суду надійшов відзив на позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якому міститься клопотання про залишення позову без розгляду через порушення строку звернення до суду.

Аргументуючи заявлене клопотання відповідач зазначив, що 22.01.2025 року представник позивача Коломойцев М.М. вже звертався з аналогічним позовом до Харківського окружного адміністративного суду. 30.04.2025 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 по справі № 520/1603/25 - скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без розгляду. Відповідач вважає, що позивач порушив строк звернення до суду та не навів поважних причин пропуску такого строку звернення до суду, внаслідок чого на підставі ст. 233 КЗпП України є всі підстави для залишення позовної заяви у справі № 520/20403/25 без розгляду.

Ухвалою суду від 14.08.2025р. клопотання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про залишення позову без розгляду було залишено без задоволення. Позов було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків в оформленні позову шляхом подання до суду юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду разом із доказами пропуску строку на звернення до суду з поважних причин.

15.08.2025р. представником заявника до суду подано заяву про усунення недоліків, в якій він просив суд визнати підстави пропуску строку звернення до суду поважними та поновити позивачу строк, оскільки наказ про звільнення позивача не містить в собі інформацію щодо того, за яким механізмом нараховувалось та сплачувалось позивачу грошове забезпечення, отже цей документ не є повідомленням про нараховані та сплачені суми при звільненні. Разом з тим, до такого повідомлення можна віднести лист відповідача від 26.12.2024, де останній вказує, що механізм первинної редакції п.4 ПКМУ 704, яка відновила свою дію після скасування у судовому порядку змін до неї, внесених ПКМУ №103, відповідач не застосовував. Між датою названого листа від 26.12.2024 та датою первинного звернення до суду 22.01.2025р з позовом у справі №520/1603/25 трьохмісячний строк, передбачений ч.2 ст.233 КЗпП не минув. Оскільки первинно у справі №520/1603/25 позивач звернувся до суду вчасно та право на повторне звернення до суду з цим позовом у позивача виникло тільки після залишення позову без розгляду постановою ДААС 30.07.2025 у справі №520/1603/25, беручи до уваги, що повторна подача позову у справі №520/20403/25 відбулась на наступний день після залишення позову без розгляду постановою ДААС 30.07.2025 у справі №520/1603/25, клопочемо перед судом про поновлення строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи питання наявності підстав для поновлення строку звернення до суду за сформульованими заявником вимогами, суд виходить за таких підстав та мотивів.

Строк звернення до суду у спорі про проходження публічної служби в частині оплати праці (виплати грошового забезпечення) установлений ст.233 Кодексу законів про працю України.

Згідно зі ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ відносно вимог найманого працівника про стягнення коштів в оплату праці (як у формі заробітної плати, так і у формі грошового забезпечення) взагалі не застосовувався будь-який строк давності.

Згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Заявлені позивачем вимоги стосуються періоду часу 26.07.2022р.-20.05.2023р.

Заявника звільнено з військової служби - 07.12.2023р.

Тож, на спірні правовідносини поширюється дія як ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, так і ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

Згідно з п.1 Глави ХІХ Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 30.03.2020р. №540-ІХ під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до постанови КМУ від 27.06.2023р. №651 з 24:00год. 30.06.2023р. на всій території України відмінено карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Оскільки процесуальний строк звернення до суду, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), не може сплинути, не розпочавши перебігу, то суд наголошує, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли строк згідно з ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ слід обчислювати з 01.07.2023р.

Таке тлумачення змісту ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ повністю корелюється із правовими позиціями постанови Верховного Суду від 21.03.2025р. у справі №460/21394/23, де указано, що правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).

В контексті спірних правовідносин суд зважає, що правила та процедури оплати часу служби військовослужбовців по лінії Національної гвардії України деталізовані приписами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.03.2018 № 200 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за №405/31857 (далі за текстом - Інструкція №200).

Згідно з п.12 Розділу І Інструкції №200 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених кошторисом військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям за поточний місяць здійснюється щомісяця до 20 числа. У ці терміни проводяться виплати грошового забезпечення за перерахунками у зв`язку з присвоєнням (позбавленням) військового звання, призначенням на інші посади, змінами розмірів процентної надбавки за вислугу років тощо.

Суд також зазначає, що згідно з ч.1 ст.1 Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці" та ч.1 ст.94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст.110 Кодексу законів про працю України при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Окрім того, згідно з ст.49 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

З наведених норм права, які є офіційно оприлюдненими, загальнодоступними та відповідають вимозі юридичної якості слідує, що законодавцем запроваджено механізм дієвого та ефективного контролю з боку працівника за правильністю нарахування і виплати роботодавцем заробітної плати.

Відсутність факту практичної реалізація публічним службовцем цього механізму свідчить про пасивне ставлення до стану власних прав (інтересів) і не є поважною причиною поновлення пропущеного строку на звернення до суду.

Отже, грошове забезпечення у порядку постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 є щомісячним грошовим платежем, після отримання якого заявник не позбавлений фізичної можливості вдатись до перевірки відповідності отриманої грошової суми арифметичному розміру заробітку за минулий календарний місяць, відповідності нарахувань умовам несення публічної служби та приписам офіційно оприлюднених та загальнодоступних актів права.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд зазначає, що з огляду на імперативність норми закону про регулярність виплати заробітної плати (грошового забезпечення) право заявника на звернення до суду у разі незгоди із повнотою платежів з оплати праці у межах кожного окремого календарного місяця виникає не у момент настання події припинення публічної служби (у тому числі і у спосіб звільнення з військової служби), а у момент настання календарної дати, коли субєктом владних повноважень повинен бути проведений платіж за кожен окремий календарний місяць.

Суд вважає, що у кореспонденції з положеннями ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ норми п.2 Розділу І Інструкції №558 виключають виникнення у суб"єкта владних повноважень обов"язку провести на календарну дату звільнення особи з військової служби усі виплати усі за попередні календарні місяці служби, котрі не пов"язані саме з подією звільнення.

Натомість, суд зауважує, що настання події звільнення особи з військової служби зумовлює одномоментне виникнення у колишнього військовослужбовця права на отримання одноразової грошового допомоги при звільненні (ч.2 ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», ст.9 Закону України від 09.04.1992р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»), права на одержання грошової компенсації вартості неодержаного під час проходження військової служби речового майна (ч.1 ст.91 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», п.4 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (затверджено постановою КМУ від 16.03.2016р. №178; далі за текстом Порядок №178), права на отримання грошової компенсації за дні невикористаних відпусток (ст.24 Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР «Про відпустки», ст.83 Кодексу законів про працю України).

До настання події звільнення перелічених вище прав в практичному аспекті у найманого працівника не існує.

Тож, розв"язуючи питання про існування у найманого працівника фізичної можливості довідатись про нараховані за обліками суб"єкта права - роботодавця грошові платежі суд повторно наголошує, що спеціальною нормою права відносно випадку виплати коштів у якості поточної оплати праці є положення ст.110 Кодексу законів про працю України, якими передбачено отримання письмового повідомлення про поточну оплату праці, а саме: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Натомість, положення ст.116 Кодексу законів про працю України є застосовними відносно випадку отримання найманим працівником повідомлення про суми, належні виключно у зв"язку із звільненням з роботи (припиненням служби), котрі не включають і об"єктивно не можуть включати недотриманих (на думку найманого працівника) сум з оплати праці за увесь період проходження публічної служби, що не призначені, не обчислені, не нераховані та не включені до бухгалтерського обліку роботодавця у якості невиконаних минулих зобов"язань з оплати праці.

Відтак, приписи ст.ст.116, ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України є незастосовними відносно вимог про виплату поточної заробітної плати (поточного грошового забезпечення).

Заявника було звільнено з військової служби - 07.12.2023р., а позов до суду у межах справи №520/20403/25 подано - 31.07.2025р., тобто поза межами тримісячного строку згідно з ст.233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

Тривалість пропуску строку звернення до суду у межах спірних правовідносин є значною.

У ході розгляду справи судом встановлено, що заявник - 22.01.2025р. вже звертався з аналогічним позовом до суду у межах справи №520/1603/25.

Згадана обставина засвідчує, що не пізніше від настання календарної дати - 22.01.2025р. заявник був обізнаний із існуванням (на думку сторони позивача) порушеного права на отримання належного грошового забезпечення за період 26.07.2022р.-20.05.2023р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025р. по справі №520/1603/25 було визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.07.2022 до 19.05.2023 (включно), шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, з урахуванням розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України Про Державний бюджет на 2022-2023 роки. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 26.07.2022 до 19.05.2023 (включно), із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно, згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, із урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025р. по справі №520/1603/25 було апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задоволено. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.04.2025 по справі № 520/1603/25 - скасовано. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Аргументуючи залишення позову без розгляду суд апеляційної інстанції вказав на те, що ордер, наявний в електронних матеріалах позовної заяви, не є належним документом, який може підтвердити повноваження адвоката Коломойцева М.М. на підписання та подання позовної заяви саме до Харківського окружного адміністративного суду та саме в інтересах ОСОБА_1 відповідно до ч. 4 ст. 59 КАС України. Викладене свідчить про те, що до позовної заяви не додано документів, які б підтверджували волевиявлення ОСОБА_1 на надання повноважень адвокату Коломойцеву М.М. щодо його представництва та права підпису процесуальних документів, які подаються до суду. Отже, у адвоката Коломойцева М.М. були відсутні повноваження на підписання та подання позовної заяви, а також представлення інтересів ОСОБА_1 у Харківському окружному адміністративному суді у справі №520/1603/25.

Суд повторно нагадує, що заявник достеменно був обізнаний із порушенням власних прав на отримання належного розміру грошового забезпечення (на думку, сторони позивача) не пізніше від - 22.01.2025р. (як календарної дати подання позову у межах справи №520/1603/25).

Стосовно посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 11.04.2025 у справі №520/27667/24, суд зазначає, що у вказаній справі обставини відрахування строків звернення до суду ставились у залежність від повідомлення відповідачем позивача про складові грошового забезпечення.

У даному конкретному випадку подія згаданого у постанові Верховного Суду від 11.04.2025 у справі №520/27667/24 повідомлення працівника як момент настання стану правової обізнаності у межах спірних правовідносин мала місце до 22.01.2025р. (як до календарної дати подання позову у справі №520/1603/25), а саме 26.12.2024р., що підтверджено самим представником заявника у тексті позовної заяви.

Суд відмічає, що підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними, строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання позову, апеляційної, касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації права щодо оскарження дій, рішень, бездіяльності суб`єкта владних повноважень в порядку та у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку звернення з поважних причин.

Натомість, за змістом висновків постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025р. по справі №520/1603/25 причина неналежного оформлення позову у справі №520/1603/25 є суто суб"єктивною і полягає у ставленні до виконання процесуального обов"язку, кваліфікованому постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025р. по справі №520/1603/25 як неналежний.

Відтак, дана причина не може бути визнана поважною причиною звернення до суду поза межами установленого процесуальним законом строку.

Тому, повторне подання аналогічного позову в межах справи №520/20403/25 із належним ордером не може бути визнане судом поважною підставою для поновлення строку звернення до суду та є об`єктивно необґрунтованою.

Також, суд звертає увагу що Верховний Суд у постанові від 11.04.2025 року у справі № 520/27667/24 виклав правовий висновок в розрізі строкового питання щодо застосування нині чинної редакції ст.233 КЗпП, враховуючи факт звільнення особи зі служби, а саме, в світлі питання початку перебігу строків.

Верховний Суд вказав, що саме дата отримання позивачем письмового повідомлення, що містило інформацію про суми грошового забезпечення, нараховані та виплачені йому при звільненні відповідно до приписів статті 233 КЗпП є визначальною для початку перебігу строку звернення до суду в правовідносинах, що є предметом судового дослідження (тобто, не дата звільнення).

Верховний Суд у постанові від 11.04.2025 року у справі № 520/27667/24 здійснив дослідження наказу про звільнення позивача з посади та вказав, що такий не містить в собі інформації щодо сум, з приводу яких ініційовано відповідне судове провадження.

Разом з тим, до матеріалів справи №520/20403/25 відповідачем подано накази про прийняття заявника на військову службу, переміщення/переведення заявника, звільнення заявника з військової служби.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 26.07.2022р. №200 заявника зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення. Уважати таким, що приступив до виконання обов`язків за посадою 26 липня 2022 року та встановити посадовий оклад 2820 грн за 5 тарифним розрядом.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.12.2022р. №337 уважати такими що приступили до виконання обов`язків стрільця 2-го відділення 4-го стрілецького взводу 1 -ї стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) солдата ОСОБА_2 (Г-191766), з « 07» грудня 2022 року за посадою старшого механіка - водія 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення (на бойових машинах піхоти) 3-ї стрілецької роти 3- го стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) (ВОС №124791П), призначеного на цю посаду наказом командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.11.2022 № 48 о/с, присвоївши йому військове звання «старший солдат». Установити посадовий оклад 3000 гривень за 7 тарифним розрядом.

Таким чином, у наказі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 26.07.2022р. №200 про зарахування в списки особового складу частини та наказі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 07.12.2022р. №337 про переведення на іншу посаду зазначені суми установленого заявнику посадового окладу (які ОСОБА_1 не могли бути невідомі під час зарахування на військову службу та під час переведення на посаду старшого механіка - водія 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення (на бойових машинах піхоти) 3-ї стрілецької роти 3- го стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення)), відображено усі необхідні дані для настання у заявника стану правової обізнаності із розміром та порядком обчислення окладу за посадою, котрий є базовою арифметичною величиною для обчислення усіх інших видів грошового забезпечення.

З наведеного слідує, що ще під час проходження військової служби заявник не міг бути необізнаним із станом власних прав у вимірі отримання бажаних сум грошового забезпечення військовослужбовця.

Інших поважних та об`єктивних причин для поновлення строку звернення до суду позивачем не зазначено, доказів на їх підтвердження не надано, тому суд дійшов висновку про неповажність наведених позивачем підстав для поновлення строку звернення до суду, внаслідок чого у задоволенні заяви про поновлення такого строку слід відмовити.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що позивач не виконав вимоги суду, викладені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Окремо суд відмічає, що у тексті клопотання від 15.08.2025р. сторона позивача стверджує, що про існування факту порушеного права у межах спірних правовідносин заявник довідався з листа відповідача від 26.12.2024р. після чого звернувся до суду у межах справи №520/1603/25.

Наведене додатково підтверджує відсутність поважних причин несвоєчасного повторного звернення заявника до суду у межах справи №520/20403/25, позаяк оформлення декількох позовів з використанням одного і того ж самого ордеру адвоката (обставини чого установлені постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.07.2025р. по справі №520/1603/25) не може бути кваліфіковано у якості справедливо достатнього виправдання порушення строку звернення до суду із вимогами у справі №520/20403/25.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Зважаючи на викладене вище, суд знаходить доведеними визначені ч.15 ст.171, п.7 ч.1 ст.240, п.8 ч.1 ст.240 КАС України підстави залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118-123, 240-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

1.Викладені в заяві від 15.08.2025р. доводи визнати недостатніми підставами для визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду. Заяву про поновлення строку звернення до суду від 15.08.2025р. - залишити без задоволення.

Вимоги ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025р. у справі №520/20403/25 - визнати невиконаними.

Позов - залишити без розгляду.

Роз`яснити, що судове рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко