Справа № 160/16919/25
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовною заявою керівника Криворізької центральної окружної прокуратури Рижкова Олега Валентиновича в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України до Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною, та зобов`язати вчинити певні дії, -
09 червня 2025 року керівник Криворізької центральної окружної прокуратури Рижков Олег Валентинович в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Лозуватської сільської ради щодо невинесення на розгляд сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 07.03.2025 № 01-08/423 з прийняттям рішення про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України;
- зобов`язати Лозуватську сільську раду розглянути на сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 07.03.2025 №01-08/423 та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельної ділянки до самозалісених земель у порядку визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, порушуючи вимоги законодавства, яке регулює порядок збільшення лісистості території України, Лозуватьска сільська рада не винесла питання на розгляд сесії ради і не прийняла рішення про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному ст. 57-1 Земельного кодексу України. Така бездіяльність відповідача порушує інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів, що слугувало підставою для звернення до суду із даним позовом.
Відповідач заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 Кодексу адміністративного судочинства України, до суду не надав, про розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін повідомлявся належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття спрощеного провадження в адміністративній справі в електронний кабінет відповідача 18.06.2025 року.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
До вказаного подання додано викопіювання інформації (схеми розташування) з Геоінформаційної системи управління лісовими ресурсами України про місце розташування цієї самозалісеної ділянки.
Без винесення подання на розгляд сесії ради, сільський голова від імені Лозуватської сільської ради листом від 10.03.2025 № 961/0/2-25 проінформував Південно-Східне МУЛМГ про відсутність можливості фінансування робіт по розробці технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Вважаючи, що Лозуватська сільська рада допускає бездіяльність щодо винесення на розгляд сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 07.03.2025 № 01-08/423 з прийняттям рішення про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України, керівник Криворізької центральної окружної прокуратури звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Відповідності до норм Закону України «Про прокуратуру», прокурор одержує передбачену законом можливість захищати права та інтереси не конкретного державного органу, а дещо абстрактні інтереси держави, що в широкому сенсі можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів і являти собою потребу в здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих, зокрема, на гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, а також охорону землі, лісів, водойм як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, в тому числі, й територіальних громад.
При цьому, суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, згідно якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, а також у разі його відсутності. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття відповідачем, як органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених, за умови не звернення до суду уповноважених органів, призводить до порушення інтересів держави та створює передумови незаконного її використання, у зв`язку з чим, прокурор звернувся до суду з позовом.
Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Указами Президента України від 07.06.2021 №228/2021 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів», №675/2022 від 29.09.2022 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29.09.2022 «Про охорону, захист, використання та відновлення лісів України в особливий період», екологічної ініціативи Президента України «Зелена країна», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів» від 20.06.2022 №2321- IX, передбачено проведення ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності.
Згідно із статтею 4 Лісового кодексу України, до лісового фонду України належать усі ліси на території України незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, у тому числі лісові ділянки, захисні насадження лінійного типу площею не менше 0,1 гектара, інші лісовкриті землі.
При цьому, у статті 1 Лісового кодексу України закріплено, що самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом. Аналогічне визначення містить Земельний кодекс України (ст. 57-1).
З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях законодавчо встановлено процедуру віднесення земель до самозалісених, яка покликана збільшити лісистість території України. Зокрема, за частиною 3 статті 57-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Частиною другою цієї статті визначено, що рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Водночас віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою (частина четвертої статті 57-1 Земельного кодексу України).
З метою реалізації вказаної норми частини четвертої статті 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» доповнено абзацом четвертим, яким передбачено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника або рішення органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Пунктом 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, передбачено, що внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.
Таким чином, існує законодавчо встановлена процедура віднесення земель до самозалісених, покликана збільшити лісистість території України.
Цією процедурою передбачено, що для земельних ділянок, сформованих як об`єкт цивільних прав, органу місцевого самоврядування достатньо подати до Державного земельного кадастру заяву про зміну угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Разом з тим, для земельних ділянок, межі яких не визначені в натурі (на місцевості), законодавець визначив іншу процедуру, за якою орган місцевого самоврядування приймає рішення щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Згідно із положеннями частини п`ятої ст. 57-1 Земельного кодексу України, віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.
Отже, під час вирішення питання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених суд зазначає, що спірна земельна ділянка сформовані як об`єкт цивільних прав, що не перешкоджає віднесенню її до самозалісених земель.
Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів винесення на розгляд сесії ради подання Південно-Східного МУЛМГ та прийняття щодо нього рішення.
Так, згідно із пунктом 34 частини першої ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як регулювання земельних відносин.
Земельні відносини відповідно до частин першої, другої статті 3 Земельного кодексу України регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Оскільки земельні відносини передбачають, зокрема, віднесення земельних ділянок до самозалісених, а відповідач, згідно із частиною першою статті 122 Земельного кодексу України, уповноважений розпоряджатися землями комунальної власності на його території, вирішення питання про віднесення земельних ділянок, указаних у поданні Південно-Східного УЛМГ до самозалісених земель повинно розглядатися виключно на сесії міської ради.
Відповідно до ч. 5 ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок - не рідше ніж один раз на місяць.
Сесії ради проводяться гласно із забезпеченням права кожного бути присутнім на них, крім випадків, передбачених законодавством (частина 17 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Враховуючи викладене, подання Південно-Східного УЛМГ 07.03.2025 № 01-08/423 щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної підлягало розгляду саме на сесії Лозуватської сільської ради з прийняттям рішення відповідно до частин другої, третьої, п`ятої статті 57-1 Земельного кодексу України.
Як вбачається з матеріалів справи, з метою отримання інформації про виконання органом місцевого самоврядування вказаних вимог законодавства, на запит Криворізької центральної окружної прокуратури, Південно-Східне УЛМГ листом від 12.03.2025 №01-08/423 надало копію свого подання № 01-08/423 від 07.03.2025 з додатком та копію відповіді на нього Лозуватської сільської ради, в якій було повідомлено про невинесення подання на розгляд сесії у зв`язку із відсутністю можливості фінансування робіт по розробці технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
При цьому, суд зазначає, що Лозуватська сільська рада не повідомила Південно-Східне УЛМГ про терміни віднесення земельної ділянки до самозалісеної у майбутньому, та про те, яких заходів вжито чи буде вжито з метою реалізації Державної політики на вказаному напрямку, а також не навела обґрунтування необхідності розроблення технічної документації.
Доказів розгляду сесією Лозуватською міською радою питання саме про віднесення спірної земельної ділянки до самозалісеної відповідачем не надано.
Статтею 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.
Оскільки за приписами Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством та джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах, питання щодо їх охорони потребує особливої уваги.
Статтею 7 Лісового кодексу України передбачено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Аналіз статей 57-1, 122 Земельного кодексу України, 1, 4, 5, 7, 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України і фактичний стан земельної ділянки, зазначеної у поданні Південно-Східного УЛМГ, свідчить, що вона є самозалісеною, а тому, сільська рада протиправно не винесла на розгляд сесії подання та не прийняла рішення щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної.
Згідно із пунктом четвертим частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо винесення на розгляд сесії ради вищезазначеного подання Південно-Східного УЛМГ підлягає визнанню протиправною.
При цьому, єдиним ефективним способом захисту інтересів держави у сфері охорони самозалісених земель є зобов`язання органу місцевого самоврядування вчинити дії - прийняти на сесії ради рішення про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному частинами другої, третьої, п`ятої статті 57-1 Земельного кодексу України, за результатами розгляду на сесії ради подання Південно-Східного УЛМГ від 07.03.2025 №01-08/423.
Оскільки згідно із частиною другою статті 57-1 Земельного кодексу України, рішення органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а будь-який інший нормативно-правовий акт не визначає процедуру віднесення земель до самозалісених, у відповідача відсутні дискреційні повноваження щодо розгляду питання віднесення угідь до самозалісених за результатами розгляду подання Південно-Східного УЛМГ.
У випадку не розгляду сільською радою на сесії подання Південно-Східного МУЛМГ не йдеться про вибір ради на власний розсуд прийняти рішення про віднесення чи про відмову у віднесенні до замозалісеної ділянки, оскільки згідно із статтею 57-1 Земельного кодексу України, до самозалісених угідь орган місцевого самоврядування не може віднести лише землі державної та приватної власності, а також землі лісогосподарського, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Таким чином, суд вважає за необхідне зобов`язати виконати вимоги законодавства, яке регулює віднесення угідь до самозалісених земель.
Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов керівника Криворізької центральної окружної прокуратури Рижкова Олега Валентиновича в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України до Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання бездіяльності протиправною, та зобов`язати вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Лозуватської сільської ради, яка полягає у невинесенні на розгляд сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 07.03.2025 № 01-08/423.
Зобов`язати Лозуватську сільську раду розглянути на сесії ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 07.03.2025 № 01-08/423 з прийняттям відповідного рішення у порядку, визначеному ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник