Справа № 420/11057/25
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/11057/25

Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В. Дата і місце ухвалення: 30.06.2025р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (на теперішній час - 1 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області), в якому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області, яка виразилася у не виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 14.09.2021р. по 30.03.2025р.;

- зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку з 14.09.2021р. по 30.03.2025р., відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона проходила службу у 6 державному пожежно-рятувальному загоні Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області та з 13.08.2021р. була виключена з кадрів ДСНС України у зв`язку із звільненням у відставку. Однак, повний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 здійснено відповідачем тільки 30.03.2025р. на виконання судового рішення по справі №420/22612/24. А відтак, на підставі ст.117 КЗпП України, відповідач повинен виплатити на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 14.09.2021р. по 30.03.2025р. Відповідних дій 6 державним пожежно-рятувальним загоном Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області вчинено не було, що є протиправною бездіяльністю відповідача.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області відносно ОСОБА_1 стосовно ненарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації, за період з 14.09.2021р. по 18.07.2022р. та з 19.07.2022р. по 18.01.2023р.

Зобов`язано 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, з урахуванням перерахованої індексації, за період з 14.09.2021р. по 18.07.2022р. та з 19.07.2022р. по 18.01.2023р. у загальному розмірі 91333,67 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з 6 державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині задоволення позову 1 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення від 30.06.2025р. у відповідній частині з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано, що статті 116 та 117 КЗпП України є загальними і не поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи зі служби цивільного захисту, оскільки такі правовідносини врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами.

Також, апелянт посилається на те, що пунктом 16 частини першої розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022р. №2352-ІХ, який набрав чинності 19.07.2022р., текст статті 117 КЗпП України викладено в новій редакції, згідно якої відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні шляхом виплати працівнику середнього заробітку за таку затримку обмежена шістьма місяцями. З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з ОСОБА_1 до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма ст.117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ.

Посилається апелянт і на те, що до правовідносин, які регулюються редакцією статті 117 КЗпП України з 19.07.2022р., слід застосовувати принцип співмірності. Стверджує, що так як законодавцем встановлений загальний тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, пропуск такого строку має бути врахований судом у якості понижуючого коефіцієнту при нарахуванні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За твердженнями апелянта, ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду, оскільки при звільненні в серпні 2021 року вона могла дізнатися про порушення свого права на отримання індексації грошового забезпечення в належному розмірі. Позовна заява у справі №420/22612/24 подана ОСОБА_1 тільки у липні 2024 року

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходила службу в 6 державному пожежно-рятувальному загоні Головного управління ДСНС в Одеській області.

Наказом від 13.08.2021р. №216 позивача звільнено з ДСНС України у відставку Збройних Сил України (з виключенням з військового обліку).

З 13 серпня 2021 року ОСОБА_1 виключено з кадрів ДСНС України та знято з усіх видів забезпечення.

В період проходження служби цивільного захисту, а саме: з 1 грудня 2015 року по 1 серпня 2021 року, позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2024р. по справі №420/22612/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.02.2025р., зобов`язано 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2017 року по 28 лютого 2018 року відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року, а також індексацію грошового забезпечення у фіксованій величині 4463,15 грн. в загальній сумі 184 860,81 грн. за період з 01 березня 2018 року по 13 серпня 2021 року відповідно до приписів абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

На виконання судового рішення по справі №420/22612/24 відповідачем 30.03.2025р. виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2017 року по 28.02.2018р. та індексацію-різницю за період з 01.03.2018р. по 13.08.2021р. в загальному розмірі 142342,18 грн.

Стверджуючи, що 6 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області допустив порушення строків розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернулася з даним позовом до суду про нарахування та виплату на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021р. по 30.03.2025р.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції визнав обґрунтованими доводи позивача про наявність у відповідача обов`язку нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час затримки належних виплат при звільненні. При вирішенні спору судом враховано, що у цій справі період з 14.09.2021р. по 18.07.2022р. (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19.07.2022р. по 30.03.2025р. регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спір у цій справі виник у зв`язку із виплатою на користь позивача (військовослужбовця) середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення.

Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах щодо стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у випадку визначення суми виплат судовим рішенням, яка викладена у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Також, у вказаній постанові зазначено, що у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Після постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, викладена в ній позиція (зокрема, щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі/виконання судового рішення) не піддавалася зміні (відступу).

Згідно статті 116 КЗпП (в редакції, що діяла на дату звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП України, в наведеній редакції, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Метою встановлення передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності роботодавця є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022р. в статтю 117 КЗпП України внесено зміни, якими передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Після внесення змін в ст.117 КЗпП України, редакція якої набрала чинності 19.07.2022р., Верховним Судом сформований правовий висновок щодо застосування вказаної норми у разі затримки розрахунку при звільненні, якій охоплює період до внесення змін та після внесення змін.

Зокрема, в постановах Верховного Суду від 15.02.2024р. по справі №420/11416/23, від 14.03.2024р. по справі №560/6960/23, зазначено, що спірний період стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом №2352-ІХ і після цього. Період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-IX) регулюється редакцією ст.117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-IX, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Аналогічний за своєю суттю висновок викладено Верховним Судом у постанові від 06.12.2024р. по справі №440/6856/22, де колегія суддів зазначила, що у межах цієї категорії справ належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р. із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022р., а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022р., яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Як вже зазначалось вище та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 звільнено 13.09.2021р., однак повний розрахунок при звільненні з нею проведено відповідачем 30.03.2025р.

Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України. У період з 14.09.2021р. по 30.03.2025р. має місце затримка розрахунку при звільненні.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції, при здійсненні відповідних розрахунків сум середнього грошового забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні, яке підлягає виплаті на користь позивача, правомірно розділено вказаний період, зокрема:

- з 14.09.2021р. по 18.07.2022р. із застосуванням ст.117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, а також із застосуванням принципу співмірності, про який йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, із зменшенням відповідної виплати;

- з 19.07.2022р. по 30.03.2025р. із застосуванням ст.117 КЗпП України в чинній редакції, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями, без застосування принципу співмірності (з 19.07.2022р. по 18.01.2023р.).

Сторонами у справі не заперечується, що середньоденний заробіток позивача складає 411,40 грн.

Затримка розрахунку при звільненні за період з 14.09.2021р. по 18.07.2022р. становить 308 календарних дні.

Середній заробіток за весь час затримки розрахунку за вказаний період складає 126711,20 грн. (308 дні х 411,40 грн.)

При цьому, істотність частки складових заробітної плати (142 342,18 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (126711,20 грн.) складає 12,34%.

Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 14.09.2021р. по 18.07.2022р., з врахуванням принципу співмірності, становить 15636,16 грн. (411,40 грн. х 308 календарних дні х 0,1234).

Під час визначення суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022р. по 30.03.2025р. суд правомірно врахував обмеження періоду стягнення шістьма місяцями (запроваджене статтею 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ), що становить 184 календарних дні (з 19.07.2022р. по 18.01.2023р.). Тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 75697,60 грн. (411,4 грн. х 184 календарних дні).

Загальна сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні, становить 91333,67 грн.

Апелянт стверджує, що до правовідносин, які регулюються редакцією статті 117 КЗпП України з 19.07.2022р., також слід застосовувати принцип співмірності.

Колегія суддів не приймає до уваги такі посилання апелянта, оскільки судова палата Верховного Суду у постанові від 06.12.2024р. по справі №440/6856/22 відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20.06.2024р. у справі №120/10686/22, та зазначила, що у зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019р. у справі №761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону №2352-IX, не є можливим.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 24.06.2025р. по справі №340/7458/23.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції в частині нарахування на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки повного розрахунку при звільненні за спірний період.

Що ж до посилань апелянта на пропуск позивачем строку звернення з позовом до суду у справі №420/22612/24, то колегія суддів не надає їм правову оцінку, оскільки це виходить за межі предмету спору у справі, що розглядається.

Що ж до звернення ОСОБА_1 до суду в межах даної справи, то таке звернення відбулося в межах строків, встановлених процесуальним законом.

Так, Верховний Суд у постанові від 30.01.2025р. по справі №320/26833/23 зазначив, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а тому що строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком (частина п`ята статті 122 КАС України).

Як вже зазначалося колегією суддів, остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведений 30.03.2025р. і місячний строк звернення до суду з цим позовом обраховується саме з цієї дати.

До суду позивач звернулася 15.04.2025р., тобто в межах місячного строку, визначеного частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області не спростовують висновків суду першої інстанції про задоволення позову.

Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу 1 державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 19 серпня 2025 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук