Справа № 320/61632/24
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Василенка Я.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова Андрія Миколайовича про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» звернулось до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києві Авторгова Андрія Миколайовича, в якому просило суд:

- визнати протиправною бездіяльність Приватного виконавця Авторгова А.М. щодо повернення ТОВ «Євротранстелеком» основної винагороди приватного виконавця, що була ним стягнута у ВП НОМЕР_2;

- зобов`язати Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Авторгова Андрія Миколайовича повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» основну винагороду приватного виконавця в сумі 1263429,17 грн. (один мільйон двісті шістдесят три тисячі чотириста двадцять дев`ять гривень 17 коп.).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що Закон України «Про виконавче провадження» містить прогалину у правовому регулюванні процедури повернення стягненої винагороди приватного виконавця у разі скасування рішення, яке виконувалось, або ж визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Вважає, що з метою ефективного захисту прав позивача та винесення справедливого рішення, при регулюванні вказаних правовідносин, слід застосувати аналогію закону, а саме, ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки чинне законодавство не містить норм, що регулюють взаємовідносини між боржником та приватним виконавцем стосовно повернення стягненої основної винагороди у разі скасування рішення, що виконувалось або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.05.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у письмовому провадженні на 20.08.2025.

21.05.2025, під № 11790 від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

26.05.2025, під № 12304 апелянтом подано додаткові пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29 грудня 2021 року задоволено позов ОСОБА_1 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 і ТОВ «Євротранстелеком» заборгованості за договором позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П та договором поруки від 23 лютого 2020 року № 1.

Стягнено солідарно з ОСОБА_2 і ТОВ «Євротранстелеком» заборгованість за договором позики від 23 лютого 2020 року в розмірі 31 094 794 грн та витрати на сплату винагороди третейського судді в розмірі 32 500,00 грн.

03.02.2022 Київським апеляційним судом у справі №824/2/22 було постановлено ухвалу про видачу виконавчого листа про примусове виконання рішення Третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29.12.2021, про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» на користь ОСОБА_1 заборгованості за Договором позики № 23/02-20/П від 23 лютого 2020 року у розмірі 31 094 794 (тридцять один мільйон дев`яносто чотири тисячі сімсот дев`яносто чотири) гривні, та солідарне стягнення витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32 500 (тридцять дві тисячі п`ятсот) гривень.

Після отримання виконавчого листа, ОСОБА_1 пред`явив його до примусового виконання.

10.05.2022 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Авторговим Андрієм Миколайовичем було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, відповідно до якого стягувач - ОСОБА_1 , боржник - ТОВ «Євротранстелеком», сума боргу, що підлягає стягненню в рамках виконавчого провадження- 31127294,00 грн.

Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди за виконання виконавчого документа, з якої вбачається що основна винагорода приватного виконавця за виконання зазначено документа становить 3112729,49 грн. (сума боргу 31127294,00 грн. х 10%).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2023 року у справі № 346/2888/22 за позовом ТОВ «Євротранстелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, визнано недійсною довіреність від 23 лютого 2020 року № 23/02/2020-Д та договір поруки № 1 до договору позики від 23 лютого 2020 року № 23/02-20/П, включаючи третейську угоду, що міститься у цьому договорі поруки.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задоволено частково, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 05 червня 2023 року по справі № 346/2888/22 змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови апеляційного суду, в іншій частині залишено без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року у справі № 824/49/22 заяву ТОВ «Євротранстелеком» про скасування рішення третейського було задоволено.

Київський апеляційний суд ухвалив: «Рішення третейського суду для вирішення конкретного спору (суд AD HOC) від 29 грудня 2021 року (третейський суддя Мазовецький В.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» про стягнення заборгованості скасувати в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (, Україна, 01030, м. Київ, вул. В?ячеслава Липинського, буд. 5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованості за Договором позики № 23/02-20/T від 23 лютого 2020 року у розмірі 31 094 794 грн та витрат на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32 500 грн. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» (, Україна, 01030, м. Київ, вул. В?ячеслава Липинського, буд. 5) судовий збір у розмірі 1240 (одну тисячу двісті сорок) гривень 00 коп.»

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2024 року по справі № 824/49/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського апеляційного суду від 22 січня 2024 року залишено без змін.

Судами встановлено, що у ТОВ «Євротранстелеком» відсутній обов`язок по виконавчому листу № 824/2/22 від 04.05.2022.

25.04.2024 ТОВ «Євротранстелеком» подало до приватного виконавця Авторгова А.М. заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення третейського суду.

25.04.2024 приватним виконавцем на підставі заяви стягувача - Мотузка О.М. про повернення виконавчого документа без виконання від 25.04.2024 року та п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та повернуто стягувачу - ОСОБА_1 виконавчий лист №824/2/22 від 04.05.2022 без подальшого виконання.

Окрім того, постановою Київського апеляційного суду від 20.06.2024 у справі № 824/2/22 було задоволено заяву ТОВ «Євротранстелеком» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, визнано виконавчий лист № 824/2/22 від 04.05.2022, виданий Київським апеляційним судом у справі №842/2/22 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОТРАНСТЕЛЕКОМ» на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики №23/02-20/П від 23 лютого 2020 року у розмірі 31094794,00 грн. та витрати на сплату винагороди третейського судді у розмірі 32500,00грн., таким, що не підлягає виконанню.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.10.2024 року у справі № 824/2/22 вищевказану постанову Київського апеляційного суду від 20.06.2024 в частині визнання виконавчого листа № 824/2/22, виданого 04 травня 2022 року Київським апеляційним судом, таким, що не підлягає виконанню, залишено без змін.

Зважаючи на вищезазначені обставини, відповідачем в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 було стягнуто з ТОВ «Євротранстелеком» кошти в розмірі 13919793,01 грн, з яких 1263429,17 грн - було стягнуто, як основну винагороду приватного виконавця.

ТОВ «Євротранстелеком», керуючись частиною 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» звернулося до приватного виконавця Авторгова А.М. з вимогою від 25.11.2024 про повернення коштів в сумі 1263429,17 грн, які були стягнуті останнім у якості основної винагороди приватного виконавця.

Однак, 11.12.2024 ТОВ «Євротранстелеком» отримано відповідь приватного виконавця Авторгова А.М. від 05.12.2024 № 8862, з якої вбачається, що приватний виконавець відмовив ТОВ «Євротранстелеком» у поверненні коштів в сумі 1263429,17 грн, які були стягнуті останнім в якості основної винагороди приватного виконавця, з посиланням на те, що у чинному законодавством відсутні норми щодо можливості повернення основної винагороди приватного виконавця боржнику.

Вважаючи вказану бездіяльність відповідача щодо неповернення суми основної винагороди протиправною, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що приписів про повернення основної винагороди приватного виконавця в разі закінчення виконавчого провадження, у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ані Закон України "Про виконавче провадження", ані Закон України " Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" не містять.

Підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 7 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" за аналогією закону відсутні, з огляду на що, приватним виконавцем Авторговим А.М. було правомірно стягнуто у ВП НОМЕР_2 суму основної винагороди приватного виконавця з ТОВ «Євротранстелеком», відтак підстави для її повернення у відповідача відсутні.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк:

- ТОВ «Євротранстелеком» вважає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права;

- при винесенні оскаржуваного рішення, суд безпідставно посилається на п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження»;

- ч. 7.ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначає чіткий перелік підстав, за яких стягнутий з боржника виконавчий збір підлягає поверненню, а саме: закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню; визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;

- у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. При цьому, не має значення, на якій підставі закінчено виконавче провадження. Отже, сам по собі факт повернення виконавчого листа стягувачу, не впливає на право боржника вимагати повернення виконавчого збору (чи основної винагороди), оскільки ключове значення, в даному випадку, має судове рішення, яким було визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню;

- однак, суд першої інстанції не врахував зазначену обставину і безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч. 7 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" за аналогією закону;

- приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції фактично ставить боржника в пряму залежність від того, хто виконує рішення суду (ДВС чи приватний виконавець), та наявність права у боржника на повернення стягнутих з нього коштів (у разі визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню);

- ні законодавством, ні Верховним Судом не врегульовано питання повернення стягненої винагороди приватного виконавця у зв`зку із визнанням судом виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Однак, таке питання врегульовано щодо повернення іншої складової коштів виконавчого провадження (у разі виконання рішення органом ДВС) - виконавчого збору. Так, приймаючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не враховано право позивача, як боржника у виконавчому провадженні, на справедливість;

- крім того, судом першої інстанції жодним чином не аргументовано та не доведено наявність у законодавстві чи судовій практиці відмінностей у порядку повернення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Так, предметом розгляду у даній справі є вимога товариства про повернення основної винагороди приватного виконавця, стягнута з боржника за вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішення на підставі виданого судом виконавчого документу, визнаного судом таким, що не підлягає виконанню, яку боржник (позивач) вимагає повернути. Через відсутність норм права, які б регулювали питання повернення основної винагороди приватного виконавця в разі подальшого скасування рішення, що виконувалося примусово, або визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, позивач вимагає застосування за аналогією закону норми, що регулює питання повернення виконавчого збору за аналогічних обставин.

Дійсно, законодавче регулювання питань справляння виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадженні, є недосконалим, тому правильне вирішення спору у цій справі потребує системного аналізу положень чинного законодавства.

Сукупність дій органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, визначається, як виконавче провадження - завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

Відповідно до статті 5 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - також - Закон №1404-VIII), примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон № 1403-VIII).

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом. Державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

За змістом ст. ст. 7, 8, 14 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", фінансове та матеріальне забезпечення діяльності працівників органів державної виконавчої служби та фінансування витрат на проведення і організацію виконавчих здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів виконавчого провадження, порядок формування яких встановлюється Законом України "Про виконавче провадження".

За нормами ст. 3 Закону № 1404-VIII, завданням органів державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Дійсно, попри однакові завдання державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців, основною відмінністю між ними є правовий статус цих суб`єктів та джерела фінансування їх діяльності.

Державні виконавці є державними службовцями, представниками влади, діють від імені держави та перебувають під її захистом, фінансове та матеріальне забезпечення здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

Приватні виконавці є суб`єктами незалежної професійної діяльності, самозайнятими особами, уповноваженими державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень, фінансове та матеріальне забезпечення яких здійснюється на засадах самофінансування за рахунок винагороди - плати, що сплачується приватному виконавцю в установленому законом порядку та розмірі, залежно від виконавчих дій (заходів), що вчинені (вжиті) у виконавчому провадженні за умови, що такі дії (заходи) призвели до повного або часткового виконання рішення.

При цьому, імперативними нормами Закону України "Про виконавче провадження" та Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів передбачено, що одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору, а приватний виконавець - постанову про стягнення основної винагороди.

Так, положеннями статті 31 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", передбачено, що приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом статті 31 Закону №1403-VIII, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

На виконання статті 31 Закону № 1403-VIII, Кабінет Міністрів України постановою від 08.09.2016 № 643 затвердив «Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця» (далі - Порядок № 643).

Згідно змісту абзацу 1 пункту 12 Порядку № 643, установлено, що розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Під час розгляду даної справи в суді першої інстанції було досліджено, що за період з 10.05.2022 по 25.04.2024, заходами з примусового виконання виконавчого листа, вжитими приватним виконавцем Авторговим А.М, з ТОВ «Євротранстелеком» стягнуто кошти в розмірі 13919793,01 грн, з яких: 12634294,54 грн - переказано на користь ОСОБА_1 (стягувач) в рахунок погашення боргу; 22000,00 грн - повернуто авансового внеску стягувачу ОСОБА_1 ; 1263429,47 грн - основна винагорода приватного виконавця; 69,00 грн- витрати виконавчого провадження. Тобто, стягнута сума основної винагороди відповідає 10% від стягнутої приватним виконавцем суми заборгованості.

Положеннями статті 27 Закону № 1404-VIII, передбачено, що державний виконавець одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

За змістом ст. 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір не стягується, зокрема: за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; у разі виконання рішення приватним виконавцем. У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Тож, з наведеного слідує, що за своїм призначенням, основна винагорода приватного виконавця є фактично винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, а законодавцем передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до положень ч. 7 ст. 27 Закону № 1404-VIII, в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже, вказані положення стосується повернення виключно виконавчого збору і жодним чином не регламентує питання повернення основної винагороди приватного виконавця, на чому цілком обґрунтовано наголосив і суд першої інстанції, позаяк, основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, не є однаковими поняттями, а спільним для цих форм є лише порядок стягнення.

Позивач наголошує на тому, що при регулюванні вказаних правовідносин, слід застосувати аналогію закону ч. 7 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки чинне законодавство не містить норм, що регулюють взаємовідносини між боржником та приватним виконавцем стосовно повернення стягненої основної винагороди у разі скасування рішення, що виконувалось або визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що через відсутність норм права, які б регулювали питання повернення основної винагороди приватного виконавця в разі подальшого скасування рішення, що виконувалося примусово, або визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, позивач вимагає застосування за аналогією закону норми, що регулює питання повернення виконавчого збору за аналогічних обставин.

У той же час, слід врахувати, що законодавче регулювання сплати винагороди приватного виконавця, міститься у статті 31 Закону України " Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", яка має назву "Винагорода приватного виконавця та авансування витрат виконавчого провадження", хоча приписів про повернення основної винагороди приватного виконавця в разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, ані Закон України "Про виконавче провадження", ані Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" не містять.

Норми ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», не поширюють дію на основну винагороду приватного виконавця, а тому не установлюють випадки, коли ця винагорода не стягується.

На тлі спірних правовідносин Верховий Суд вказав, що не бачить підстав для іншого трактування цих норм, аніж буквальне, і вважав, що інший підхід до їхнього тлумачення здатний перешкоджати праву приватного виконавця на одержання винагороди за виконану працю.

Вказана позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.12.2023 у справі № 380/13876/22, від 18.12.2024 № 560/17661/23, від 21.12.2023 № 380/13876/22.

З урахуванням наведеного, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що підстави для застосування до спірних правовідносин частини сьомої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" за аналогією закону відсутні.

Таким чином, приватним виконавцем Авторговим А.М. було правомірно стягнуто у ВП НОМЕР_2 суму основної винагороди приватного виконавця з ТОВ «Євротранстелеком», відтак підстави для її повернення у відповідача відсутні.

Щодо посилань апелянта у додаткових поясненнях на відповідь від 06.05.2025, в якій Міністерство юстиції зазначило, що висвітлене питання дійсно законом не врегульоване на сьогоднішній день, а на даний час Міністерством юстиції розглядається питання щодо необхідності внесення змін до Закону №1403-VIII, зокрема, з метою врегулювання порядку повернення стягнутої приватними виконавцями основної винагороди у разі скасування рішення, яке підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, колегія суддів зазначає, що відсутність регулювання певних правовідносин та необхідність внесення змін до законодавства, не є достатньою підставою на основі цього для тлумачення правовідносин за іншими нормами, які не регулюють питання, яке має бути врегульовано спеціальним законом. Наведені апелянтом доводи, не є підставою для застосування до спірних правовідносин аналогії закону.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 287, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євротранстелеком» - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді Я.М. Василенко

В.В. Кузьменко