Справа № 580/7390/25
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року справа № 580/7390/25
м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2025 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправним рішення від 22.05.2025 №76 Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком у зв`язку з відсутністю пільгового стажу;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області вчинити дії з метою призначення пенсії по віку ОСОБА_1 із зарахуванням до пільгового стажу роботи при обчисленні пенсії за віком періодів роботи з 11.02.1994 по 10.03.1994, з 14.03.1994 по 14.03.1995, з 04.04.1995 по 03.10.1995, з 04.10.1995 по 25.10.1995, з 07.12.1995 по 21.08.1996, з 23.09.1996 по 04.02.1997, з 26.02.1997 по 09.07.1997, з 06.08.1997 по 04.02.1998, з 05.02.1998 по 05.01.1999, з 15.01.1999 по 16.04.1999, з 18.05.1999 по 15.11.1999 на території російської федерації.

В обґрунтування позивач вказує, що під час розгляду документів позивача щодо призначення пенсії, протиправно не враховано до страхового стажу вищевказані періоди роботи, у зв`язку із чим відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області подало суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у її задоволенні. Зазначено, що ОСОБА_1 24 липня 2024 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області із заявою за призначенням пенсії за віком відповідно до статті 115 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно наданих до заяви документів, страховий стаж становить 20 років 9 місяців 1 день.

До страхового стажу Позивача не зараховано періоди роботи в російській федерації згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 25 липня 1986 року з 11 лютого 1994 року по 10 березня 1994 року, з 14 березня 1994 року по 14 березня 1995 року, з 04 квітня 1995 року по 03 жовтня 1995 року, з 04 жовтня 1995 року по 25 жовтня 1995 року, з 07 грудня 1995 року по 21 серпня 1996 року, з 23 вересня 1996 року по 04 лютого 1997 року, з 26 лютого 1997 року по 09 липня 1997 року, з 06 серпня 1997 року по 04 лютого 1998 року, з 05 лютого 1998 року по 05 січня 1999 року, з 15 січня 1999 року по 16 квітня 1999 року, з 18 травня 1999 року по 15 листопада 1999 року, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припиняє участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

У зв`язку із цим, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області 22.05.2025 прийнято рішення № 76 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, як учаснику бойових дій згідно статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

24.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах - досягнення 55-річного віку.

Заяву розглянуло Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області екстериторіально за принципом єдиної черги, за результатами розгляду заяви прийняте рішення від 31.07.2024 №76, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах через відсутність необхідного страхового стажу, який мав становити 25 років відповідно до ст. 26 Закону. За результатами розгляду заяви відповідач встановив, що страховий стаж позивача становить 20 років 09 місяців 01 день - не зараховано: періоди роботи згідно трудової книжки від 25.07.1986 НОМЕР_2 на території російської федерації з 11.02.1994 до 10.03.1994, з 14.03.1994 до 14.03.1995, з 04.04.1995 до 03.10.1995, з 04.10.1995 до 25.10.1995, з 07.12.1995 до 21.08.1996, з 23.09.1996 до 04.02.1997, з 26.02.1997 до 09.07.1997, з 06.08.1997 до 04.02.1998, з 05.02.1998 до 05.01.1999, з 15.01.1999 до 16.04.1999, з 18.05.1999 до 15.11.1999, позаяк з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 22.10.2024 у справі №580/8433/24 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 31.07.2024 №76 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву з доданими документами ОСОБА_1 із урахуванням оцінки, наданої судом у рішенні.

На виконання вказаного рішення суду, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Волинській області 22.05.2025 прийнято рішення №76 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком, як учаснику бойових дій згідно статті 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Зазначено, що до страхового стажу Позивача не зараховано періоди роботи в російській федерації згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 25 липня 1986 року з 11 лютого 1994 року по 10 березня 1994 року, з 14 березня 1994 року по 14 березня 1995 року, з 04 квітня 1995 року по 03 жовтня 1995 року, з 04 жовтня 1995 року по 25 жовтня 1995 року, з 07 грудня 1995 року по 21 серпня 1996 року, з 23 вересня 1996 року по 04 лютого 1997 року, з 26 лютого 1997 року по 09 липня 1997 року, з 06 серпня 1997 року по 04 лютого 1998 року, з 05 лютого 1998 року по 05 січня 1999 року, з 15 січня 1999 року по 16 квітня 1999 року, з 18 травня 1999 року по 15 листопада 1999 року, оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року. а стаж на території рф рахується до 31.12.1991.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі ч.4 ст.24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Суд зазначає, що спірним у межах цієї справи є зарахування до страхового стажу періодів роботи з 11.02.1994 по 10.03.1994, з 14.03.1994 по 14.03.1995, з 04.04.1995 по 03.10.1995, з 04.10.1995 по 25.10.1995, з 07.12.1995 по 21.08.1996, з 23.09.1996 по 04.02.1997, з 26.02.1997 по 09.07.1997, з 06.08.1997 по 04.02.1998, з 05.02.1998 по 05.01.1999, з 15.01.1999 по 16.04.1999, з 18.05.1999 по 15.11.1999 на території російської федерації.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.62 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788) основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

У пунктах 1 та 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637) зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п.3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Згідно з п.20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №470/836/17 у подібних правовідносинах щодо призначення пенсії на пільгових умовах, які відповідно до ч.5 ст.242 КАС України враховуються судом під час застосування норм права.

Суд встановив, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 містить відомості про періоди роботи позивача, зокрема з 11 лютого 1994 року по 10 березня 1994 року, з 14 березня 1994 року по 14 березня 1995 року, з 04 квітня 1995 року по 03 жовтня 1995 року, з 04 жовтня 1995 року по 25 жовтня 1995 року, з 07 грудня 1995 року по 21 серпня 1996 року, з 23 вересня 1996 року по 04 лютого 1997 року, з 26 лютого 1997 року по 09 липня 1997 року, з 06 серпня 1997 року по 04лютого 1998 року, з 05 лютого 1998 року по 05 січня 1999 року, з 15 січня 1999 року по 16 квітня 1999 року, з 18 травня 1999 року по 15 листопада 1999 року перебував у трудових відносинах з підприємствами: 4 автобусний парк, Автобаза № 2 Мосавтотранс, АТЗП Автокомбінат № 29, АТ Дорога та Виробнича фірма РИЄД, які розташовані території російської федерації (записи №№ 18-39).

Суд врахував, що в трудовій книжці є посилання на підставу внесення записів про прийняття на роботу та звільнення, вони скріплені штампами підприємства, що не викликає у суду сумнівів у їх достовірності.

Так, відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі Пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода) пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди передбачено, що для встановлення права на пенсію громадянам держав-учасниць Угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набрання чинності цією Угодою.

Суд врахував викладені у постанові від 28.05.2019 у справі №127/12236/17 висновки Верховного Суду щодо призначення пенсії, які обов`язкові для врахування судом відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.

Верховний Суд у цьому рішенні вказав, що для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

За наслідками перегляду у касаційному порядку рішення судів нижчих інстанцій ВС у наведеній постанові підтвердив право особи на зарахування набутого на території рф трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах в Україні.

Постановою КМУ від 29 листопада 2022 р. №1328 Уряд України вирішив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року.

Оскільки позивач набув стаж на території рф до часу виходу України з вищевказаної Угоди, суд дійшов висновку, що вищевказаний стаж підлягає зарахуванню позивачу у її страховий стаж.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підстави прийняття спірного рішення щодо незарахування вказаного періоду роботи позивача, суд вважає необґрунтованими, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 22.05.2025 №76 є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо права позивача на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, суд зазначає таке.

Згідно з п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058 право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12, 13 і 16 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (крім працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів), особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до пунктів 3 і 4 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, пункту 5 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, а також пункту 6 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.

Посвідченням серії НОМЕР_3 від 19.07.2023 підтверджується, що позивач є учасником бойових дій відповідно до п.19 ч.1 ст.6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

За наслідками розгляду документів позивача органом Пенсійного фонду встановлено, що страховий стаж позивача становить 20 років 08 місяців 01 день.

Як установлено судом вище, позивач має право на зарахування до страхового стажу періодів з 11 лютого 1994 року по 10 березня 1994 року, з 14 березня 1994 року по 14 березня 1995 року, з 04 квітня 1995 року по 03 жовтня 1995 року, з 04 жовтня 1995 року по 25 жовтня 1995 року, з 07 грудня 1995 року по 21 серпня 1996 року, з 23 вересня 1996 року по 04 лютого 1997 року, з 26 лютого 1997 року по 09 липня 1997 року, з 06 серпня 1997 року по 04лютого 1998 року, з 05 лютого 1998 року по 05 січня 1999 року, з 15 січня 1999 року по 16 квітня 1999 року, з 18 травня 1999 року по 15 листопада 1999 року (5 років 3 місяці 5 днів).

Таким чином, у позивача наявні необхідні умови для призначення пенсії згідно з п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058, а саме: вік 55 років та страховий стаж більше 25 років.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи є визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року №3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 року у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що «...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи».

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом».

Нормативно-правовим актом, яким регулюються умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах є Закон №1058, зокрема ст.115.

Враховуючі визначені цією нормою підстави та умови призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для призначення пенсії на пільгових умовах вік та стаж, суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у даному випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.145 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Частиною 3 ст.245 КАС України визначено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є вихід за межі позовних вимог відповідно до ст.9 КАС України та зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивачу періодів роботи з 11.02.1994 по 10.03.1994, з 14.03.1994 по 14.03.1995, з 04.04.1995 по 03.10.1995, з 04.10.1995 по 25.10.1995, з 07.12.1995 по 21.08.1996, з 23.09.1996 по 04.02.1997, з 26.02.1997 по 09.07.1997, з 06.08.1997 по 04.02.1998, з 05.02.1998 по 05.01.1999, з 15.01.1999 по 16.04.1999, з 18.05.1999 по 15.11.1999 і прийняти рішення про призначення дострокової пенсії згідно з п.4 ч.1 ст.115 Закону №1058.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Щодо часу призначення пенсії, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.45 Закону №1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки позивач досяг пенсійного віку 55 років ІНФОРМАЦІЯ_1 , а звернення за пенсією відбулось 24.07.2024, в межах 3 місяців після досягнення пенсійного віку, пенсію позивачу має бути призначена з часу досягнення пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору і не надав доказів понесених судових витрат, відсутні підстави для їх розподілу.

Керуючись ст.ст.6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 22.05.2025 №76 про відмову ОСОБА_1 в призначенні дострокової пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, м. Луцьк, Київський Майдан, буд.6, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) періоди роботи з 11.02.1994 по 10.03.1994, з 14.03.1994 по 14.03.1995, з 04.04.1995 по 03.10.1995, з 04.10.1995 по 25.10.1995, з 07.12.1995 по 21.08.1996, з 23.09.1996 по 04.02.1997, з 26.02.1997 по 09.07.1997, з 06.08.1997 по 04.02.1998, з 05.02.1998 по 05.01.1999, з 15.01.1999 по 16.04.1999, з 18.05.1999 по 15.11.1999, а також прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 з 22.07.2024 дострокової пенсії за віком відповідно до п.4 ч.1 ст.115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ