Справа № 420/34742/24
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа №420/34742/24

адміністративне провадження №К/990/34128/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Коваленко Н.В.,

суддів: Гриціва М.І., Рибачука А.І.,

перевіривши касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2025 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайтленд» до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи - Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на об`єкт будівництва,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сайтленд» звернулося до суду з позовом до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи -Одеської міської ради, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 06.09.2024 про відмову у видачі містобудівних обмежень Товариству з обмеженою відповідальністю «Сайтленд»;

- зобов`язати Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради надати Товариству з обмеженою відповідальністю «Сайтленд» містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки :21:030:0015 на об`єкт будівництва «Реконструкція частини торгівельних павільйонів ринку із збільшенням площі і без зміни поверховості за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 142».

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2025, позов задоволено частково:

- визнано протиправним та скасоване рішення Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради від 06.09.2024 про відмову у видачі містобудівних обмежень Товариству з обмеженою відповідальністю «Сайтленд»;

- зобов`язано Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайтленд» про видачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки :21:030:0015 на об`єкт будівництва «Реконструкція частини торгівельних павільйонів ринку із збільшенням площі і без зміни поверховості за адресою: Одеська область, Одеський район, Одеська територіальна громада, м. Одеса, Люстдорфська дорога, 142», з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, Одеська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, яка сформована в постановах від 21.10.2019 у справі №522/22780/16-а та від 24.09.2019 у справі №819/1420/15.

В справі, що розглядається спірні правовідносини виникли щодо визнання протиправним та скасування рішення про відмову у видачі містобудівних обмежень та зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

Верховний Суд вважає нерелевантними посилання скаржника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, оскільки обставини справ, на які посилається скаржник, є відмінними від спірних правовідносин у цій справі. Так, у постанові від 21.10.2019 у справі №522/22780/16-а предметом спору було рішення Одеської міської ради від 19.10.2016 №1316-VІІ «Про затвердження плану зонування території (зонінгу) м. Одеси»; у постанові від 24.09.2019 у справі №819/1420/15 - податкові повідомлення-рішення.

Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові від 19.05.2020 (справа №910/719/19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Встановлюючи обов`язковим при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 Кодексу адміністративного судочинства презюмує застосування норм права у подібних правовідносинах.

Отже, наведені доводи вказують на відсутність підстав відкриття касаційного провадження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутні підстави вважати, що оскаржуване судове рішення та зазначені вище постанови Верховного Суду прийняті у справах правовідносини у яких є подібними, тому що судове рішення ухвалено в інших правовідносинах, тобто є нерелевантним у порівнянні із оскаржуваним судовим рішенням у цій справі.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України скаржник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини дев`ятої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України для його подальшого застосування у подібних правовідносинах, а саме: адміністративними судами не може бути наданий висновок про незаконність нормативно-правового акта, який не є предметом спору, затверджений міською радою, яка не є відповідачем у справі, в мотивувальній частині рішення, у тому випадку, якщо позивач оскаржив до адміністративного суду індивідуальний акт, прийнятий виконавчим органом місцевої ради, який є відповідачем у справі, і висновки про незаконність такого нормативно-правового акта покладені в обґрунтування судових рішень про визнання протиправним та скасування оскаржуваного індивідуального акта.

Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Разом з тим, якщо скаржник вважає, що суд порушив норми процесуального права, то такі доводи касаційної скарги необхідно зазначати у взаємозв`язку з підставами касаційного оскарження, передбаченими пунктом 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначені ж скаржником доводи не стосуються питань щодо застосування норм матеріального права, якими врегульовані спірні у цій справі правовідносини, й фактично зводяться до аргументів про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, однак покликань на передбачені пунктом 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для касаційного оскарження судових рішень - не наводиться.

Тому наведені у касаційній скарзі доводи щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права не узгоджуються з вищевикладеними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України стосовно підстав касаційного оскарження судових рішень, у зв`язку з якими законодавець пов`язує можливість відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною другою статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Отже, касаційну скаргу Одеської міської ради слід залишити без руху та встановити десятиденний строк для усунення її недоліків з дня вручення копії цієї ухвали шляхом обґрунтувань підстав касаційного оскарження відповідно до частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 169, 330, 332, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Залишити без руху касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2025 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сайтленд» до Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради, за участю третьої особи - Одеської міської ради, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання надати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на об`єкт будівництва.

Надати скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, які зазначено в мотивувальній частині ухвали.

Надіслати скаржнику копію ухвали про залишення касаційної скарги без руху.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя М.І. Гриців

Суддя А.І. Рибачук