Справа № 160/30818/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 160/30818/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року в адміністративній справі №160/30818/24 (головуючий суддя першої інстанції - Озерянська С.І.) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 15.11.2024 року (згідно копії поштового конверту) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)», в якому просив:

- стягнути з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 01.09.2022 року по 07.11.2024 року в сумі, розрахованій у відповідності до Постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року №100.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнуто з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58721,04 грн..

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що відповідач є бюджетною установою, яка в повному обсязі фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України і діє відповідно до вимог Бюджетного кодексу України, який регламентує фінансову діяльність таких суб`єктів господарської діяльності. Зазначає, що додаткова винагорода за період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року «в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» була виплачена позивачу в повному обсязі на виконання судового рішення. Вважає, що додаткова винагорода на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду №160/1957/23 від 12.04.2023 року не була нарахована, та не підлягали виплаті у день звільнення, оскільки в державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» взагалі не існувало підстав для виплати вказаного платежу. З позовом про стягнення зазначеної виплати позивач звернувся з адміністративним позовом до суду 28.02.2023 року, майже через 5 місяці після звільнення, при цьому дана виплата не підпадає під критерії ст.116 та ст.117, тому у відповідача не виникає обов`язку виплати середнього заробітку за «затримку» розрахунку. Виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється на підставі Порядку №925. Будь-яких інших виплат, які мають бути виплаченими особам рядового і начальницького складу до дня звільнення зі служби в разі звільнення зі служби, окрім визначених самим Порядком, Постановою №925 не передбачено. Зазначає, що додаткова винагорода, передбачена Постановою №168, носить тимчасовий характер (на період дії воєнного стану), у розумінні абзацу 2 пункту 1 Постанови №168 є компенсаційною виплатою, та не є видом грошового забезпечення зокрема осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально виконавчої служби України. Заборгованості з даної виплати на момент звільнення позивача не було, а тому немає і підстав застосовувати положення ст.116 та ст.117 КЗпП України.

Позивач відзив на скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 в період з 21.12.2015 року по 30.09.2022 року проходив службу у Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)».

Згідно витягу з наказу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» від 29.09.2022 року №308/ОС-22 позивача звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби (за власним бажанням).

Згідно тексту позову, при звільненні з позивачем не було здійснено повного розрахунку виплати грошового забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року у справі №160/1957/23, зокрема зобов`язано Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі, передбаченому постановою КМУ №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 11.03.2022 до 31.05.2022, з урахуванням фактично виплачених сум.

07.11.2024 року згідно виписки з карткового рахунку, позивачу нараховано та виплачено грошові кошти у розмірі 55 301,99 грн. та 553,02 грн. (у загальній сумі 55855,01 грн.) на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року у справі №160/1957/23.

Відповідно довідки від 05.12.2024 року, яка міститься в матеріалах справи, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням, складає 320,88 грн. (а.с.60).

Позивач, вважаючи, що має право на середній заробіток, звернувся до суду з даним позовом.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження регламентує Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затверджено наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 року №925/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.03.2018 року за № 377/31829.

Пунктом 4 розділу І Порядку №925/5 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу, які: займають штатні посади в Департаменті з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управліннях з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, органах пробації, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, воєнізованих формуваннях, навчальних закладах та закладах охорони здоров`я, на підприємствах установ виконання покарань, інших підприємствах, в установах і організаціях, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції до 19.07.2022 року) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України (в редакції після 19.07.2022 року) передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як встановлено судом першої інстанції, на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме роботодавець не нарахував та не виплатив додаткову винагороду, передбачену Постановою №168, за період з 11.03.2022 року по 31.05.2022 року.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29.12.2023 року по справі №160/1957/23 остаточний розрахунок при звільненні здійснено 07.11.2024 року та виплачено позивачу 55855,01 грн., що підтверджується банківськими виписками.

Також за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 року в справі №810/451/17 та від 26.02.2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 року в справі №810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13.05.2020 року в справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи зазначене, Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати» (далі по тексту - Порядок №100).

Порядок розрахунку та розмір визначеного судом середнього заробітку за час розрахунку, а також рішення суду в частині відмовлених позовних вимог, сторонами не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не перевіряється.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року в адміністративній справі №160/30818/24 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 січня 2025 року в адміністративній справі №160/30818/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко