Справа № 640/11034/21
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Микитин Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, Управління ДАІ ГУ МВС України в Київській області про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління МВС України в Київській області (далі відповідач 1, ГУ МВС в Київській області), Головного управління Національної поліції в Київській області, (далі відповідач 2, ГУНП в Київській області), Управління ДАІ ГУ МВС України в Київській області (далі відповідач 3) в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення, поновити на попередній посаді та стягнути грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги із урахуванням уточненої позовної заяви мотивовані тим, що ОСОБА_1 з 15.03.2004 перебував на службі в органах внутрішніх справ України, як працівник міліції, який був незаконно неодноразово звільнений з правоохоронного органу, а згодом судовими рішеннями поновлений на службі на посаді. Зокрема, згідно наказу головою ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Київській області №4 о/с По особовому складу капітана міліції з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 звільнено згідно пункту 64 «Г» через скорочення штатів на підставі ч. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію». Однак, на думку позивача, чергове звільнення з органів внутрішніх справ відбулось з грубим порушенням вимог чинного законодавства, Конституції України та в супереч рішенню Окружного адміністративного суду м. Київ від 30.12.2020 року. Так, звільнення відбулося, на підставі ч. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якого працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Проте жодних усних або письмових заяв про відмову від проходження служби в поліції після поновлення в ГУ МВС України в Київській області не подавались. При цьому, незважаючи на подання рапорту від 22.01.2020 та на бажання продовжити службу в органах Національної поліції на рівнозначних посадах або нижчих, під час скорочення з органів внутрішніх справ будь-які посади запропоновано не було. Крім того, під час звільнення з ОВС в супереч статей Кодексу законів про працю України не було проведено жодного розрахунку із заробітної плати, не виплачені кошти за час вимушеного прогулу вказані в рішенні суду, не здійснено негайну виплату заробітної плати під час поновлення в ГУ МВС України в Київській області відповідно до рішення суду. Також, в наказі про звільнення від 19.03.2021 за №4 о/с не враховано стаж вимушеного прогулу в загальний стаж проходження служби в органах внутрішніх справ. Не компенсовано кошти за невикористану відпустку. З наведених підстав, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.04.2021 позовну заяву залишено без руху, та надано строк з дня одержання даної ухвали для усунення недоліків.
Вказана справа надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 26.03.2025.
ГУНП в Київській області скористалося правом подання відзиву, який надійшов на адресу суду 17.04.2025. У відзиві представник відповідача зазначила, що тримісячний строк про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів згідно Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» сплив 06.11.2015. Так, Головним управлінням МВС України в Київській області, з урахуванням відсутності можливості використання на службі, у зв`язку із фактичним припиненням існування та діяльності державного органу виконавчої влади - міліція, видано наказ від 19.03.2021 № 4о/с, яким позивача відповідно до пункту 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», попередження від 21.01.2021 та пункту 64 «г» Положення, звільнено з органів внутрішніх справ з 22 березня 2021 року через скорочення штатів. З огляду на наведене та з урахуванням, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів над загальними, при виданні оскаржуваного наказу Головне управління МВС діяло виключно у межах та у спосіб, що передбачено Законом. Крім того, позивача звільнено з ГУМВС (посади якого скорочено наказом МВС), а не з ГУНП. Нормами діючого законодавства не передбачено можливості при звільненні з однієї юридичної особи поновитись в іншій в якій позивач службу не проходив. Відтак, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських та шляхом проходження конкурсу. Будь-якої заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття певної посади ОСОБА_1 до Головного управління не подавалось.
Відповідач 3 скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 21.04.2025 відповідно до якого проти позову заперечив, вказавши, що позивача було попереджено про можливе звільнення через скорочення штатів в силу п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. При цьому, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Крім того, позивача звільнено з УДАІ ГУМВС (посади якого скорочено наказом МВС), а не з ГУНП. Нормами діючого законодавства не передбачено можливості при звільненні з однієї юридичної особи поновитись в іншій в якій позивач службу не проходив. Таким чином, вимоги позивача заявлені у позовній заяві є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Суд, розглянувши за правилами, встановленими статтею 262 КАС України дану адміністративну справу, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, аргументи відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечення на відповідь на відзив, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, встановив такі обставини.
ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ інспектора з адміністративної практики з обслуговування Вишгородського району інспектора підпорядкованого УДАІ ГУ МВС України в Київській області.
ГУ МВС України в Київській області прийняло наказ від 26 січня 2015 року №41о/с «По особовому складу», яким відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, 26.01.2015 ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу (а.с.13).
Рішенням від 30 грудня 2020 року та додатковим рішенням від 20 січня 2021 року у справі №826/2524/15 Окружний адміністративний суд міста Києва позов ОСОБА_1 задовольнив частково:

- визнав протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року №48о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування Вишгородського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції.

- визнав протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 26 січня 2015 року №41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування Вишгородського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції.

- поновив ОСОБА_1 на посаді інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з 26 січня 2015 року.

- стягнув з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 316 598,48 грн. (триста шістнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень сорок вісім копійок).

- в іншій частині адміністративного позову відмовив.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування Вишгородського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Встановлено Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в Київській області строк в один місяць з дня набрання рішенням суду законної сили для подання звіту про виконання рішення.

Постановою від 14 квітня 2021 року Шостий апеляційний адміністративний суд змінив рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року в його резолютивній частині та виклав п`ятий абзац в такій редакції: «Стягнути з УДАІ ГУМВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 316 598,48 грн. (триста шістнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто вісім гривень сорок вісім копійок)», у решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 грудня 2020 року та додаткове рішення від 20 січня 2021 року залишив без змін.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.12.2020 ОСОБА_1 наказом ГУМВС України в Київській області від 20.01.2021 № 1 о/с ОСОБА_1 поновлено на службі в ОВС, на посаді інспектора з адміністративної практики відділення ДАІ з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого Управлінню ДАІ з 26.05.2015 (а.с.14).

Наказом голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Київській області від 19.03.2021 № 4 о/с По особовому складу капітана міліції ОСОБА_1 (М-210782), інспектора з адміністративної практики відділення ДАІ з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції звільнено відповідно до пункту 64 «г» (через скорочений штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга років на день звільнення складає: календарна - 13 років 00 місяців 09 днів; пільгова - немає. Підстава: ч. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», попередження від 21.01.2021(а.с. 37).

Вважаючи звільнення незаконним, позивач, звернувся до суду із даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України Про Національну поліцію №580-VIII від 02.07.2015 (далі Закон №580-VIII).

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України «Про міліцію».

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Згідно з пунктом 8 Положення № 114, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема, у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Пунктом 10 Положення № 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно із пунктом 24 Положення № 144, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до пункту 1 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.

Закон №580-VIII опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 №141-142.

У пункті 5 вказаного Закону вказано, що визнати такими, що втратили чинність: Закон України "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., №4, ст. 20 із наступними змінами); Постанову Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., №4, ст. 21).

У силу вимог пункту 9 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

На підставі пункту 10 Розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Частинами 1-3 статті 52 Закону №580-VIII. встановлено, що з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов`язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади (далі - конкурс).

Проведення конкурсу здійснюється з урахуванням рівня професійної компетентності, особистих якостей і досягнень кандидатів на прийняття на службу та зайняття вакантної посади.

Конкурс на службу в поліції обов`язково проводиться серед осіб, які вперше приймаються на службу в поліції з призначенням на посади молодшого складу поліції.

Відповідно до підпункту "г" пункту 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення №114) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У силу вимог статті 49-2 КЗпП України, у редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Суд зазначає, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ, у зв`язку із скороченням штатів та неврахування згоди позивача щодо призначення його на рівнозначну посаду в органах поліції, яку він займав в органах внутрішніх справ до звільнення, без проходження конкурсного відбору, відповідно до пункту 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIII.

Згідно із пунктом 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому орган (закладі, установі) поліції.

Ураховуючи дату набрання чинності вказаним Законом, тримісячний строк, протягом якого працівники міліції, що виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим Законом України "Про Національну поліцію", могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 06.11.2015, яке є останнім днем вказаного строку.

Виходячи з наведених норм законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

Ураховуючи, що спірні правовідносини виникли вже після закінчення трьохмісячного строку, встановленого вказаним Законом, позивач до закінчення цього строку не подавав рапорт на погодження щодо прийняття на службу, а такий подано 22.01.2021, тому на законодавчому рівні визначено інший порядок прийняття на службу до поліції - виключно на конкурсній основі.

У зв`язку із цим, після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення по справі № 826/2524/15, ураховуючи наведені приписи Закону України "Про Національну поліцію" відповідачі були позбавлені можливості призначити позивача на відповідну посаду в органах Національної поліції без конкурсного відбору.

Верховний Суд у постановах від 09 липня 2020 року у справі №640/6271/19, від 24 листопада 2021 року у справі №460/9427/20 сформулював правову позицію, відповідно до якої самого лише бажання працівника міліції продовжити службу в органах поліції, відповідно до приписів чинного законодавства України не достатньо, оскільки питання реалізації одного з двох способів (видання наказу за згодою чи шляхом проведення конкурсу) прийняття працівника міліції на службу до органів поліції належало до виключної дискреції керівництва такого працівника міліції.

Як встановлено судом, позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України "Про Національну поліцію" порядку (шляхом проходження конкурсу), оскільки відсутнє підтвердження виявлення ним наміру прийняти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад і прийняття на службу в поліцію.

Прийняттю на службу в поліцію вперше завжди передує встановлена законодавством спеціальна правова процедура на предмет встановлення кандидата відповідності вимогам до поліцейських, яка може бути проведена лише відповідним органом поліції, на зайняття посади в якому претендує особа.

Звільнення позивача на підставі пунктів 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Національну поліцію» та підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ особи рядового і начальницького складу не позбавляє його права на участь у доборі на посаду поліцейського у порядку, який встановлено Законом України «Про Національну поліцію».

Небажання особи брати участь у конкурсі на заміщення вакантних посад для служби у лавах Національної поліції за умови, що такий порядок вступу на службу в органах поліції передбачений нормами чинного законодавства, не може бути підставою для визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача та, відповідно, його поновлення на посаді.

Аналогічна правова позиція міститься, у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №600/7473/21-а, яка є релевантною до спірних правовідносин, оскільки предметом спору вказаної справи було визнання протиправним та скасування наказу голови ліквідаційної комісії УМВС України в Чернівецькій області про звільнення із органів внутрішніх справ у запас збройних сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), визнання таким, що пропущений з поважних причин, через незаконне звільнення, передбачений п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 липня 2015 року №580-УІІІ «Про Національну поліцію України», тримісячний строк на надання згоди для проходження служби в поліції, визнання протиправною бездіяльності Головного Управління Національної поліції в Чернівецькій області та Національної поліції України, що виразилася у відмові працевлаштування в органах поліції, та зобов`язання Відповідачів розглянути відповідно до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 липня 2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію України» його кандидатуру щодо прийняття на службу до поліції та видати відповідний наказ про призначення його на посаду.

Стосовно доводів позивача, про бажання продовжити службу в органах Національної поліції та подання 22.01.2020 після поновлення ним письмового рапорту на начальника ГУ НП України в Київській області про прийняття його на службу в органи поліції Київської області відповідно до додаткового рішення Окружного адміністративного суду м. Київ від 18.01.2021, суд зазначає наступне.

Листом, від 03.02.2021 №318/109/12 ГУ НП України в Київській області, роз`яснено позивачу, що на підставі постанови Кабінету міністрів України від 16.09.2025 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ГУМВС України в Київській області на даний час перебуває у стані припинення, у зв`язку з його ліквідацією як юридичної особи публічного права, а тому не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області. Питання щодо подальшого проходження Вами служби в Національній поліції України може бути розглянуто у відповідності до вимог розділу VI Закону України «Про Національну поліцію» та наказу МВС України від 25.12.2015 № 1631 «Про організацію добору (конкурсу) та просування по службі поліцейських» (а.с.40).

Так, Законом № 580-VIII передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в органах поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Проте, такий рапорт упродовж трьох місяців позивач не подав. У подальшому на законодавчому рівні визначено інший порядок прийняття на службу до поліції - виключно на конкурсній основі.

Таким чином, враховуючи дату набрання чинності вказаним Законом № 580-VIII, тримісячний строк, протягом якого працівники міліції, що виявили бажання проходити службу в поліції, за умови їх відповідності вимогам до поліцейських, передбаченим Законом України "Про Національну поліцію", могли бути прийняті на службу в поліцію, закінчився 06.11.2015, яке є останнім днем вказаного строку.

При цьому, будь-яких підстав для поновлення вказаного строку нормами Закону України "Про Національну поліцію" не передбачено.

Відтак, в силу прямої вказівки Закону № 580-VIII після поновлення позивача на посаді на підставі судового рішення, відповідач був позбавлений можливості залишити позивача працювати на відповідній посаді в ГУ НП України в Київській області (без конкурсного відбору).

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачами доведено суду правомірність звільнення позивача із займаної посади згідно наказу голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Київській області від 19.03.2021 № 4 о/с за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Більше того, позивач не скористався правом бути прийнятим на службу в поліцію у встановленому Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VIII порядку - шляхом проходження конкурсу, оскільки будь-яких доказів виявлення ним наміру прийняти участь у конкурсі на прийняття на службу в поліцію суду не надано, що виключає можливість його працевлаштування в органах Національної поліції.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що при винесення оскарженого наказу від 19.03.2021 № 4 о/с за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), ГУМВС України в Київській області діяв в межах та у спосіб, що передбачені діючим законодавством із дотриманням критеріїв правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, передбачених частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

При цьому, зважаючи на те, що позовні вимоги про поновлення позивача на посаді, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розгляду питання про прийняття позивача на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статті 9 перехідних положень Закону України про Національну поліцію України є похідними від вимог про скасування наказу 19.03.2021 № 4 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 , з органів внутрішніх справ на підставі ч. 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», згідно пункту 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, то підстави для їх задоволення також відсутні.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання ГУ МВС України в Київській області зарахувати весь час за період вимушеного прогулу капітана міліції ОСОБА_1 до вислуги років роботи в органах внутрішніх справ України, суд зазначає наступне.

Листом від 19.04.2021 № К-457 «Про надання відповіді» Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Київській області повідомила про те, наказом Головного управління МВС України в Київській області від 20.01.2021 № 1 о/с, ОСОБА_1 поновлено на службі в органах внутрішніх справ на посаді інспектора з адміністративної практики відділення ДАІ з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції, з 26 січня 2015 року. Наказом Головного управління МВС України в Київській області від 19.03.2021 № 4 о/с, ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, відповідно до пункту 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та зазначено календарну вислугу років на день звільнення - 13 років 00 місяців 09 днів. Зазначена вислуга років обраховувалась станом на 06 листопада 2015 року.

Одночасно повідомлено, що відповідно до листа Департаменту персоналу МВС України від 16.09.2020 № 31051/22-2020, поновлений з 07.11.2015 працівник міліції на неіснуючій посаді не проходив та не міг проходити службу як особа начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також не міг виконувати службові обов`язки за посадою, оскільки, з 07.11.2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність, ліквідовані територіальні органи МВС не забезпечували виконання визначених законом функцій, а посади у цих органах в установленому порядку було ліквідовано(а.с. 83).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 р. № 114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (пп.20, 24) час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством. У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з абзацом 3 пункту 1 Постанови КМУ від 17 липня 1992 р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, крім військовослужбовців строкової служби і членів їх сімей та прирівняних до них осіб», для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, зазначеним у пунктах «б»-«д», «ж» і «з» статті 1-2 такого Закону, до вислуги років зараховуються: служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній кримінально-виконавчій службі, податковій міліції на посадах начальницького і рядового складу, в Службі судової охорони на посадах молодшого, середнього і вищого складу, в Національному антикорупційному бюро, Бюро економічної безпеки на посадах начальницького складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до пункту 20 постанови КМ УРСР від 29.07.1991 №114 «Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно з законодавством.

Згідно із частиною 1, 2, 5, 8 статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України, У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

У розумінні КЗпП України вимушений прогул це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції та, як наслідок, не отримував заробітної плати. Причиною виникнення вимушеного прогулу є протиправні дії роботодавця, що зумовили звільнення працівника без законної підстави. Особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Отже, період вимушеного прогулу обчислюється починаючи з дня, наступного за днем незаконного звільнення, і триває до дня винесення наказу про поновлення працівника на роботі.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-ВР Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу.

Є неприпустимим перекладати тягар помилки відповідача щодо протиправного звільнення позивача, а також затримки виконання рішення суду про поновлення на останнього. Безпосередньо саме зарахування до трудового стажу періоду вимушеного прогулу є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника, а тому відповідний період вимушеного прогулу має зараховуватися до стажу служби в поліції.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вказаного вище рішення суду по справі № 826/2524/15, відповідно до наказу ГУ МВСУ в Київській області від 20.01.2021 №1 о/с позивача з 26.01.2015 поновлено на посаді інспектора з адміністративної практики відділення ДАІ з обслуговування Вишгородського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції. Водночас, відповідно до наказу ГУ МВСУ в Київській області від 19.03.2021 №4 о/с, позивача 22.03.2021 звільнено через скорочення штатів.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що стаж служби позивача в органах внутрішніх справ з урахуванням періоду його вимушеного прогулу, вважається безперервним.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду наведеною у постанові від 30.11.2022 по справі № 580/2613/19.

При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на лист-роз`яснення МВС України від 16.09.2020р. №31051/22-2020, як на підставу для не зарахування до вислуги років позивача періоду вимушеного прогулу, установленого судовим рішенням, оскільки такий лист не є нормативно-правовим актом, а тому не може слугувати підставою для не зарахування позивачу до його вислуги років період вимушеного прогулу.

Вислуга років ОСОБА_1 на день звільнення обрахована станом на 06.11.2015 і становила 13 років 00 місяців 09 днів.

Враховуючи, що спір між сторонами щодо незаконного звільнення позивача закінчився прийняттям наказу 20.01.2021 № 1 о/с ГУ МВС України в Київській області «По особовому складу» про поновлення ОСОБА_1 з 26.01.2015 на службі та остаточним розрахунком вислуги років станом на 06.11.2015, суд вирішує питання щодо періоду вимушеного прогулу з 07.11.2015 по 19.01.2021, який повинен бути зарахований ГУ МВС України в Київській області до вислуги років.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн., суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року по справі №804/2252/14, від 21.02.2019 року по справі №670/499/16-а, від 28.02.2019 року по справі №804/7085/16, від 08.11.2021 року по справі №822/1490/18.

Згідно з частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд зазначає, що в даному випадку для виплати на користь позивача моральної шкоди не достатньо лише зазначення про наявність останньої, натомість реальне завдання такої шкоди має бути доведено.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди, оскільки не доведена протиправність діяння її заподіювача, також позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, та зокрема позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди саме діями відповідача.

Стосовно прохання позивача встановити судовий контроль за виконанням даного рішення, суд зазначає наступне.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах врегульовано, зокрема,статтею 382 КАС України.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В адміністративних справах з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг за письмовою заявою заявника суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати звіт про виконання судового рішення.

За письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.

Позивач, зазначаючи про необхідність подання у десятиденний строк звіту про виконання судового рішення, письмової заяви не подав, та не вказує на причини такої (необхідності) чи обставини, які б свідчили, що рішення суду, ухвалене у цій справі, не буде виконано відповідачем.

Проаналізувавши наведені норми права та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність об`єктивних підстав для встановлення судового контролю за виконанням цього рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду, так як судом не встановлено обставин відмови зі сторони відповідача у добровільному виконанні судового рішення, чи зволікання у його виконанні, після набрання ним законної сили.

Відтак, суд не вбачає необхідності у встановленні судового контрою на цій стадії судового провадження.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню частково.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір", а доказів понесення ним будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Зобов`язати Головне Управління МВС України в Київській області зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 період вимушеного прогулу з 07 листопада 2015 року по 19 січня 2021 року.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач 1 - Головне управління МВС України в Київській області (, вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01025);

відповідач 2 - Головне управління Національної поліції в Київській області (, вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01025);

відповідач 3 - Управління ДАІ ГУ МВС України в Київській області (, вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 03048).

Суддя Микитин Н.М.