Справа № 748/1833/25
Суддя: Хоменко Л. В.
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/748/37/25
Єдиний унікальний № 748/1833/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2025 року місто Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі :

головуючого судді Хоменко Л.В.,

секретаря Базарної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

02 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому просить скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № 414 від 02 травня 2025 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17 000 грн., провадження у справі закрити.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 квітня 2025 року відносно позивача було винесено постанову № 414 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Цю постанову вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки ОСОБА_1 під час перебування в ТЦК та СП пояснив, що не мав при собі медичних документів для проходження ВЛК. Вказує, що на нього здійснювався тиск, погрози та залякування з боку службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , в їх діях вбачає ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України та ст. 426-1 КК України. Зазначає, що жодним чином не відмовлявся від проходження ВЛК, про що зазначив у поясненнях до протоколу № 414 від 19 квітня 2025 року. Крім того, ОСОБА_1 не надсилались виклики до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження ВЛК, до приміщення ТЦК та СП його примусово доставили співробітники поліції для складання протоколу про адміністративне правопорушення, проте протокол, який став підставою для доставки його до приміщення ТЦК та СП не складався. Зазначає, що 21 квітня 2025 року подав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. 02 травня 2025 року о 16:00 год. отримав лист відповідача № 4027 від 24 квітня 2025 року про відкладення розгляду справи на 02 травня 2025 року. Про даний факт 03 травня 2025 року листом повідомив відповідача, проте справа була розглянута без участі ОСОБА_1 13 травня 2025 року постанову № 414 було направлено ОСОБА_1 та її отримано 23 травня 2025 року. У зв`язку з вищевикладеними обставинами просить скасувати постанову №414 від 02 травня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст. 210-1 КУпАП.

Ухвалою судді Чернігівського районного суду Чернігівської області від 03 червня 2025 року відкрито справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позов ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого відповідач не визнає позовні вимоги, вважає, що оскаржувана постанова винесена з дотриманням вимог законності і скасуванню не підлягає. Посилання позивача на неправильне зазначення у постанові абзацу 4 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» замість абзацу 3 не заслуговує на увагу, оскільки вважають, що першим абзацем ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є абзац з текстом «громадяни зобов`язані», а тому при винесенні постанови було правильно вказано норми, які підлягали застосуванню. Окрім того, у оскаржуваній постанові чітко зазначено та процитовано норми, пов`язані з обов`язком громадян проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону. Зазначає, що позивач категорично відмовився від отримання направлення та проходження ВЛК, що фактично унеможливлювало подальше проходження такого огляду, а тому своїми діями в умовах особливого періоду вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, внаслідок чого відносно нього і було складено відповідний протокол. При цьому позивачу було роз`яснено можливість отримати направлення та пройти медичний огляд у строки, передбачені Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженим наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (надалі - Положення №402). Позивач знаходився безпосередньо в ТЦК та СП, тому необхідності викликати його повісткою для проходження ВЛК не було потреби, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 в порядку визначеному пунктом 3.1 глави 3 розділу II Положення №402 прийнято рішення про направлення позивача на медичний огляд з метою визначення ступеня придатності до військової служби. Не відповідають дійсності твердження позивача про порушення його прав, передбачені ст. 268 КУпАП, оскільки присутність захисника при складанні протоколу про адміністративне правопорушення положеннями КУпАП не передбачена. Клопотання ОСОБА_1 щодо відкладення розгляду справи було задоволено та повідомлено про дату розгляду справи та за відсутності клопотань про відкладення розгляду справи та враховуючи строк розгляду справи, справа була розглянута за відсутності позивача на підставі наявних у справі доказів. Окрім того, позивачем не підтверджено поважності причини неявки на розгляд справи.

14 липня 2025 року позивачем подано відповідь на відзив, у якому він наголошує на порушеннях ІНФОРМАЦІЯ_2 при рогляді справи про адміністративне правопорушення. Крім того зазначає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження повноважень водія відділення ВО ІНФОРМАЦІЯ_2 складати протокол про адміністративне правопорушення, на пітвердження повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 на розгляд справи та винесення постанови про притягнення позивача до адміністртивної відповідальності. А також не надано даказів про належне повідомлення позивача про розгляд справи.

Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №5-рп/2015 від 26 травня 2015 року, наданого за поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з приводу офіційного тлумачення положення частини першої ст. 276 КУпАП органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (ч.2 ст. 6 Основного Закону України).

За ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчинення якого передбачена чинним законодавством.

Згідно зі ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст. 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Нормами п.п. 12-13 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджене Постановою КМУ № 154 від 23.02.2024 (далі - Положення № 154) передбачено, що керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки має право, зокрема, розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначені ст. 235 КУпАП, і накладати адміністративні стягнення та визначати функціональні (посадові) обов`язки підлеглого йому особового складу.

Отже, закон уповноважує керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки (в тому числі і районні) розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 210 КУпАП та від їх імені ТЦК та СП накладати адміністративні стягнення.

Ст. 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Ст. 254 КУпАП (чинної на час притягнення позивача до адміністративної відповідальності) визначено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Згідно зі ст.256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.

При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені ст. 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

За приписами ч.1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.

Крім того, за змістом п. 3 ст. 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, зокрема, чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення та чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 277-2 КУпАП повістка особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, вручається не пізніш як за три доби до дня розгляду справи в суді, в якій зазначаються дата і місце розгляду справи.

Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.

Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду, зокрема, від 21 березня 2019 року у справі №489/1004/17, від 30 січня 2020 року у справі №308/12552/16-а, у справі №482/9/17, від 6 лютого 2020 року у справі №205/7145/16-а, у справі № 676/752/17 від 31.03.2021.

Як встановлено, 19 квітня 2025 року позивач був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого йому було запропоновано пройти медичний огляд ВЛК, від проходження якого позивач відмовився, зазначивши, що не має при собі відповідних медичних документів стосовно наявних захворювань для пред`явлення членам ВЛК.

Представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 такі дії позивача було розцінено як відмова від проходження медичного огляду ВЛК, про що складено відповідний акт.

З доданої до відзиву копії направлення позивача на медичний огляд ВЛК вбачається, що дане направлення складено 19 квітня 2025 року. Дата, коли позивач мав пройти медичний огляд в направленні не вказана, однак пройти відповідний медичний огляд він мав у строки передбачені підпунктом 2.8.6 пункту 2.8 глави 2 розділу 1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (надалі - Положення №402), що не може перевищувати 4 днів. За необхідності направлення особи на додаткові лабораторні та інструментальні дослідження для отримання повної та об`єктивної інформації про стан її здоров`я, загальний строк проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не може перевищувати 14 днів.

Того ж дня, 19 квітня 2025 року водієм 3 відділення ВО ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдатом ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення № 414, відповідно до якого 19 квітня 2025 року о 10 год. 45 хв. позивач в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовився від отримання направлення та проходження військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня придатності до військової служби та проходження військово-лікарської комісії, чим порушив вимоги ч.1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тим самим вчинив правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.

У даному протоколі позивачу під підпис було повідомлено про те, що розгляд справи відбудеться об 11 год. 00 хв. 25 квітня 2025 року.

21 квітня 2025 року позивач направив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його хворобою. Це клопотання було задоволено, розгляд справи було відкладено на 11 год. 00 хв. 02 травня 2025 року, про що позивача було повідомлено шляхом направлення листа рекомендованим повідомленням.

Згідно реєстру №143 на кореспонденцію, здану у військову частину НОМЕР_1 позивачу вказаний рекомендований лист був направлений 25 квітня 2025 року.

Позивач, зазначає що отримав лист лише 02 травня 2025 року о 16:00 год., в зв`язку з чим був позбавлений можливості бути присутнім при розгляді справи. Тому, 03 травня 2025 року направив заяву, у якій просить повідомити його про час та місце розгляду.

02 травня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 було проведено розгляд справи відносно позивача за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та винесено оскаржувану постанову по справі про адміністративне правопорушення №414, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн. 00 коп.

Згідно даної постанови 19 квітня 2025 року о 10 год. 45 хв. в умовах особливого періоду уповноваженим представником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 було виписано направлення № 55 для проходження військо-лікарської комісії для визначення ступеня придатності для проходження військової служби під час мобілізації. Однак, від отримання вказаного направлення та від проходження військово-лікарської комісії гр. ОСОБА_1 відмовився, чим порушив абз. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яким встановлено, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 3 статті 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, вчинене в особливий період.

За своїм змістом склад будь-якого правопорушення, передбаченого положеннями КУпАП, зокрема й правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 210-1 КУпАП характеризується сукупністю об`єктивних та суб`єктивних ознак, якими є об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона.

Об`єктом вказаного вище правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП є суспільні відносини у сфері оборони, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Об`єктивна сторона даного правопорушення може виражатися у порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зокрема й в частині порушення правил проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби та крім діяння включає такі елементи як наслідки діяння, причинний зв`язок між діяння та наслідками, місце, час, спосіб, засоби, обстановка.

Суб`єкт даного правопорушення є спеціальним, оскільки відповідальність за частиною 3 статті 210-1 КУпАП може нести лише особа, на яку законодавством покладено обов`язок дотримання законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

З суб`єктивної сторони вказане правопорушення характеризується таким обов`язковим елементом як вина у формі умислу чи необережності.

Наведена вище норма, яка встановлює відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію є бланкетною, оскільки відсилає до інших нормативних актів, якими врегульовано організацію оборони, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, на території України було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався.

Згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію №2105-ІХ від 03 березня 2022 року, було оголошено проведення загальної мобілізації.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21 жовтня 1993року (далі Закону України №3543-ХІІ) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року і на даний час в Україні діє особливий період.

Абзацом 3 частини 1 статті 22 Закону України №3543-ХІІ, що громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

Пунктом 74 Порядку призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ №560 від 16 лютого 2024 року (далі Порядок №560) визначено, що військовозобов`язаним та резервістам, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, сформоване за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Згідно пункту 78 Порядку №560 контроль за направленням та проходженням резервістами та військовозобов`язаними військово-лікарської комісії покладається на керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Таким чином, вбачається, що процедурі проходження особою медичного огляду передує видача уповноваженою особою направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою, згідно з додатком 11 Порядку № 560, яке реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою, згідно з додатком 12 Порядку №560.

Підпунктом 2.8.6 пункту 2.8 глави 2 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України №402 від 14 серпня 2008 року (далі Положення №402) передбачено, що строки проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не можуть перевищувати 4 днів.

За необхідності направлення особи на додаткові лабораторні та інструментальні дослідження для отримання повної та об`єктивної інформації про стан її здоров`я, загальний строк проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не може перевищувати 14 днів.

Зі змісту наведених вище положень законодавства висновується, що військовозобов`язані та резервісти, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби за відповідним направлення, яке має бути їм видане, при цьому строк проведення такого медичного огляду, а також лабораторних та інструментальних досліджень, не може перевищувати 4 днів, а у разі необхідності направлення особи на додаткові лабораторні та інструментальні дослідження для отримання повної та об`єктивної інформації про стан її здоров`я загальний строк проведення медичного огляду не може перевищувати 14 днів.

Згідно пункту 3.5 Положення №402, військовозобов`язаний під час проведення медичного огляду зобов`язаний надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою №025/о, затвердженою наказом МОЗ України від 14 лютого 2012 року № 110 «Про затвердження форм первинної облікової документації та Інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності та підпорядкування», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2012 року за № 661/20974 (далі - форма № 025/о), виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ. Зазначені документи, а на офіцерів і прапорщиків (мічманів) запасу також особові справи ТЦК та СП до початку огляду подає для вивчення у ВЛК.

Отже, вказаною нормою пункту 3.5 Положення 402 на військовозобов`язаного покладається обов`язок під час проведення медичного огляду надати членам ВЛК ТЦК та СП медичну карту амбулаторного хворого за формою № 025/о, виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ.

Надання медичної документації, яка відсутня в ЕСОЗ, навіть якщо з такої документації не вбачається наявність підстав для виключення особи з військового обліку, є обов`язком самого військовозобов`язаного, який направляється на ВЛК. Більш того, такий обов`язок обумовлений необхідністю детального дослідження стану здоров`я військовозобов`язаного з метою прийняття повного та обґрунтованого висновку щодо його придатності/непридатності до військової служби.

За таких обставин, особу може бути притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП за ухилення від проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки лише у разі, якщо вона з дотриманням вимог Положення № 402 була належним чином направлена на проходження такого огляду і їй було забезпечено можливість подати медичні документи щодо стану свого здоров`я.

Як вбачається з пояснень, які позивач виклав у протоколі про адміністративне правопорушення №414, останній повідомив представника ТЦК про відсутність при собі медичних документів, необхідність надання медичних документів, які вказують на об`єктивний стан його здоров`я та мають істотне значення для визначення його придатності до військової служби.

Стосовно обставин спонукання позивача щодо проходження ВЛК у день видачі направлення без наявності необхідних медичних документів, відсутності доказів складення та вручення направлення саме 19 квітня 2025, суд зауважує наступне.

Відсутність достатніх доказів на підтвердження відмови позивача від отримання направлення на ВЛК, жодним чином не спростовує самого факту відмови позивача від проходження медичного обстеження, оскільки такий факт зафіксований у його поясненні до протоколу про адміністративне правопорушення та Акті відмови від проходження ВЛК від 19 квітня 2025 року.

Посилання позивача у протоколі про адміністративне правопорушення на необхідність збору медичних документів про стан здоров`я, а також необхідність виклику його поштовою повісткою, свідчить про відмову позивача на час складення протоколу від отримання направлення на ВЛК, що є підставою її проходження.

При цьому, відмова від проходження ВЛК не завжди може мати характер прямо сформульованої лексично відмови, а може мати фактичний характер, що випливає із дій або бездіяльності особи. На час складення протоколу про адміністративне правопорушення у працівників ТЦК були підстави сприймати такі пояснення позивача медичних документів, як відмову від проходження ВЛК.

Підписуючи текст протоколу, позивач погодився із зазначеним у формулюванні суті адміністративного правопорушення, твердженням, що «йому «було виписано направлення на проходження військово-лікарської комісії». При цьому у своїх поясненнях у протоколі позивач не заперечив цей факт, як і не вказав на відсутність додатків, а саме направлення від 19 квітня 2025, хоча залишити поза увагою цю інформацію в протоколі він не міг, оскільки ставив свій підпис безпосередньо під відповідним текстом.

Разом з тим, суд враховує, що позивач не надав доказів проходження ВЛК на час розгляду справи, що могло б бути підтвердженням щирості його пояснень та наміру пройти ВЛК згідно з умовами, які він вказав у поясненнях, та підставою для закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю на час складення протоколу суб`єктивної сторони правопорушення вини у формі умислу на ухилення від проходження ВЛК. Також відсутні докази проходження позивачем ВЛК на час розгляду справи в суді.

У наданій до суду копії направлення на ВЛК № 2025 від 19 квітня 2025 року відсутня вказівка на конкретну дату та час проходження позивачем ВЛК. З цього суд доходить висновку, що позивач мав можливість пройти медичний огляд у строк, визначений Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів про підтвердження наявності у його розпорядженні будь-яких медичних документів щодо стану здоров`я, які він мав намір надати під час проходження ВЛК.

Натомість наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про послідовну та чітку відмову позивача від проходження медичного огляду ВЛК за направленням міського територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Суд також не погоджується із наведеним позивачем тлумаченням положень чинного законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, як таких, що безальтернативно зобов`язують уповноважених осіб ТЦК викликати військовозобов`язаних для проходження ВЛК виключно шляхом направлення повісток, адже юридичне та практичне значення повістки саме у тому, щоб сповістити особу про необхідність явки в певне місце у певний час з певною метою. Якщо таке сповіщення особа отримує у інший спосіб, за умови що отримання такого сповіщення не суперечить вимогам законодавства та може бути підтверджене, у суду відсутні підстави вважати таку особу не повідомленою чи не належним чином повідомленою про необхідність проходження ВЛК.

Отже в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, оскільки останній будучи військовозобов`язаним відмовився від проходження медичного огляду за направленням територіального центру комплектування та соціальної підтримки в особливий період, тим самим порушив вимоги законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Посилання позивача на неправильне зазначення у постанові абзацу 4 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» замість абзацу 3 є слушним, однак, оскільки у оскаржуваній постанові чітко зазначено та процитовано норми, пов`язані з обов`язком громадян проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, зазначена помилка в абзаці не впливає на правильність прийнятого рішення.

Суд зазначає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24 грудня 2019 року по справі № 459/1801/17 (провадження № К/9901/21710/18) в постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 537/1214/17 (провадження № К/9901/17897/18), в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі № 826/11623/16 (провадження № К/9901/50453/18), в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі № 826/15341/15 (провадження № К/9901/19896/18), постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року по справі № 126/1030/17 (провадження № К/9901/15343/18).

Позивачем також не надано доказів оскарження ним законності адміністративного затримання та доставлення працівниками поліції до ТЦК та прийнятих за результатами такого оскарження рішень.

Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача щодо порушення вимог ч. 2 ст. 268, статей 277-2, 278, 279 КУпАП в частині розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови за результатами розгляду відбувся без участі позивача.

Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи. При цьому, обов`язок повідомляти особу про місце і час розгляду справи вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення. Суд звертає увагу, що особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, до адміністративних справ, санкції у яких передбачають покарання значного розміру, які мають окрім запобіжної і каральну мету застосовуються норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в їх кримінальному аспекті.

Тобто, розгляд адміністративних справ за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, санкція якої передбачає накладення штрафу у розмірі від 17000 грн до 25500 грн, що є значним розміром, повинен відбуватися з дотриманням усіх гарантій для особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, як для особи, яка притягується за вчинення кримінального правопорушення. У контексті цього обов`язку, забезпечуючи право на справедливий розгляд справи, особа повинна бути негайно і детально поінформована про характер та причини порушень, мати час та можливість для підготовки до захисту, бути присутньою при розгляді своєї справи та захищати себе особисто чи користуватися юридичною допомогою захисника. Забезпечуючи особі право на захист, у протоколі повинна бути викладена суть адміністративного правопорушення, зазначені конкретні приписи нормативно-правових актів, які були порушені особою, з метою належної підготовки її до захисту. Саме цей обсяг правовідносин та їх кваліфікація (визначення конкретних приписів нормативно-правових актів, які були порушені) повинні бути об`єктом дослідження та перевірки уповноваженою особою під час винесення постанови на підставі протоколу та долучених до нього доказів.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 у справі № 676/752/17, зробив такі висновки: «Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема, передбачені щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи.

Обов`язок повідомити особу про місце і час розгляду справи не пізніше ніж за три дні до дати розгляду справи про адміністративне правопорушення вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за три дні до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи про адміністративне правопорушення.

Вирішуючи питання наслідків розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яку належним чином не повідомили про дату, Верховний Суд у постановах від 06.03.2018 у справі № 522/20755/16-а, від 30.09.2019 у справі № 591/2794/17, від 06.02.2020 № 05/7145/16-а та від 21.05.2020 у справі № 286/4145/15-а дійшов такого висновку: «Факт несвоєчасного повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням установленої процедури. Як наслідок, позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу».

Процедурні порушення, зокрема, такі як розгляд справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка не повідомлялася про розгляд справи, є безумовною підставою для скасування постанови про притягнення такої особи до відповідальності.

У даному випадку позивача позбавлено прав, передбачених Конституцією України та ст. 268 КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, скористатися професійною правничою допомогою.

У своїх клопотаннях позивач просив відкласти розгляд справи, надати йому можливість ознайомитись з матеріалами справи, залучити захисникка, надавав підтвердження проходження ним лікування.

Для цього, позивачем вживалися заходи для якнайшвидшого отримання інформації про наступну дату розгляду справи після її відкладення за його клопотанням, або, якщо така була розглянута без його участі, то для отримання копії постанови.

Реєстр №№ 143 на кореспонденцію, здану у військову частину НОМЕР_1 , відправник ІНФОРМАЦІЯ_4 25 квітня 2025 року не є доказом, що підтверджує вручення позивачу та дати вручення повідомлення про розгляд справи, позивач же стверджує, що повістку отримав уже після розгляду справи.

Суд також звертає увагу, що на час розгляду справи про адміністративне правопорушення у відповідача була наявна підтверджена медичними документами інформація про хворобу позивача, яка перешкоджала його явці на розгляд справи, проте вказана обставина не врахована відповідачем як поважна причина для відкладення розгляду справи.

Таким чином, доводи позивача про те, що порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд приймає, оскільки позивачу видано постанову без фактично дотриманої процедури розгляду протоколу і він був позбавлений можливості реалізації прав, передбачених ст. 268 КУпАП.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідачем порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення при винесенні оскаржуваної постанови, що є безумовною підставою для скасування ухваленої постанови в такій справі.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний довести правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності, а наведеного відповідачем не реалізовано.

Разом з, тим оскільки сплинув строк накладення адміністративного стягнення, суд не вбачає доцільним після скасування постанови направляти адміністративні матеріали на новий розгляд.

Суд, передусім керується положенням п.7 ч.1 ст. 247 КУпАП, за яким провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю внаслідок закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. А статтею 38 КУпАП передбачено, що адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Адміністративне правопорушення, вчинене позивачем було виявлено 19 квітня 2025 року, тому строк притягнення його до адміністративної відповідальності на момент розгляду справи судом сплив.

Таким чином, провадження у справі підлягає закриттю за п. 7 ст. 247 КУпАП, проте, у закритті провадження з підстав, передбачених п.1 ст. 247 КУпАП слід відмовити.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно з вимогами ч. 1,3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, позивачу підлягають відшкодуванню судові витрати у розмірі 325 грн. 30 коп., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 5, 9, 76, 77, 90, 229, 241-246, 251, 255, 262, 268-272, 286, 293, 295 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити частково.

Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 №414 від 02 травня 2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП України та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн.

Закрити провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.

У іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 325 грн. 30 коп судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хоменко Л.В.