Справа № 600/4018/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-08-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

22 серпня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/4018/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 13 листопада 2024 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 17 липня 2025 року;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 липня 2025 року та надати йому відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Ухвалою суду від 22 серпня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи; витребувано докази у відповідача.

Одночасно з позовною заявою позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову у даній справі, в якій він просить суд заборонити посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 , його структурним підрозділам та іншим ТЦК та СП вчиняти будь-які дії щодо призову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішення суду у справі.

Подану заяву обґрунтовано тим, що згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які відображаються у застосунку «Резерв+», позивач перебуває у розшуку за порушення правил військового обліку починаючи з 29 грудня 2024 року. При цьому позивач не отримував жодних повісток (про уточнення даних, для проходження ВЛК, мобілізаційне розпорядження тощо) від працівників територіального центрів комплектування та соціальної підтримки чи будь-яких інших суб`єктів владних повноважень, що, на думку заявника, свідчить про неправомірність внесення відомостей про перебування його у розшуку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Разом з цим внесення даних про розшук ОСОБА_1 тягне за собою протиправність усіх подальших дій територіального центру комплектування та соціальної підтримки й правоохоронних органів, включаючи ініціювання розшуку заявника, що створює для останнього значні правові ризики та обмеження. Відповідно, заявник вважає, що за таких обставин необхідно застосувати заходи забезпечення позову у даній справі, оскільки існує загроза істотного ускладнення чи неможливості виконання в майбутньому рішення суду, ухваленого за результатами розгляду цієї справи. Заявник як військовозобов`язаний, маючи при цьому нереалізоване наразі право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, може бути призваний на військову службу, у зв`язку з чим набуде статусу військовослужбовця і втратить право на відстрочку.

Розглянувши заяву про забезпечення даного позову та перевіривши додані до неї матеріали, суд зазначає таке.

З наявних матеріалів убачається, що виникненню спору у даній справі передувало звернення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою від 17 липня 2025 року про надання (оформлення) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». До вказаної заяви позивач надав документи, які, на його думку, підтверджують наявність у нього права на надання (оформлення) відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Разом з цим позивач не отримував від відповідача жодних відомостей про результати розгляду його заяви від 17 липня 2025 року, що, на думку позивача, свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Водночас згідно з витягом з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, оформленого у додатку «Резерв+», у названому реєстрі міститься інформація про перебування ОСОБА_1 у розшуку з 29 грудня 2024 року.

У зв`язку з цим суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову).

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, згідно правової позиції Верховного Суду у справі №826/14951/18 (постанова від 20 березня 2019 року) до вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Також Верховним Судом (постанови від 28 жовтня 2020 року у справі № 140/2474/20 та від 25 травня 2023 року у справі №520/4563/21) наголошено, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Суд також враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер.

Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз змісту поданої заяви про забезпечення позову дає підстави для висновку про не наведення заявником обґрунтованих та переконливих доводів й, відповідно, не надання належних доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити: 1) виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду адміністративної справи; 2) ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Отже, заявником не наведено переконливих підстав для забезпечення позову, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суд виходить з того, що у поданій заяві не наведено обставин та, відповідно, не надано належних та достовірних доказів вчинення ІНФОРМАЦІЯ_2 чи будь-яким іншим органом ТЦК та СП по відношенню до ОСОБА_1 дій, спрямованих на призов його на військову службу за мобілізацією саме станом на час звернення до суду із заявою про забезпечення позову. Зокрема, до заяви не подано наказ про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, мобілізаційного розпорядження або повістки на відправку ОСОБА_1 до військової частини, відповідно до якої останній зобов`язаний був би з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у визначену дату та час з метою його подальшого відправлення у розпорядження військової частини для проходження військової служби.

Доводи заяви про забезпечення позову про те, що перебування позивача у розшуку спричинить виникнення загрози істотного ускладнення чи неможливості виконання рішення суду у даній справі, оскільки він може бути призваний на військову службу і втратить статус військовозобов`язаного та, відповідно, право на відстрочку, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника і не підтверджуються жодними належними доказами.

Суд зауважує, що застосування судом обраних позивачем заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на його доводах про ймовірність призову його на військову службу під час мобілізації, якщо факти вчинення таких дій не підтверджені жодними належними (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України), достовірними (стаття 75 Кодексу адміністративного судочинства України) та достатніми (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України) доказами.

Звертаючись до суду з цією заявою про забезпечення позову, позивачем не доведено належним чином факту існування ризиків настання для нього певних невідворотних негативних наслідків у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Самі по собі суб`єктивні переконання заявника у можливому вчиненні відносно нього протиправних дій щодо призову на військову службу у зв`язку з перебуванням його у розшуку не можуть свідчити про безумовну необхідність у вжитті заходів забезпечення позову, про які він просить у своїй заяві.

Крім цього суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Кабінетом Міністрів України постановою від 16 травня 2024 р. №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок №560 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Так, згідно з абзацом 9 пункту 60 Порядку №560 до ухвалення комісією рішення (в контексті змісту пункту 60 Порядку №560 мається на увазі рішення про надання або відмову у наданні відстрочки) військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Також положення абзацу 1 пункту 63 Порядку №560 передбачають, що військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіональних органів СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів) із заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, крім тих, що були раніше визнані обмежено придатними або тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на строк від шести до 12 місяців відповідно до висновку військово-лікарської комісії, у разі закінчення строку дії довідки (постанови) військово-лікарської комісії, за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю.

Як свідчить зміст абзацу 2 пункту 63 Порядку №560, направлення військовозобов`язаного на медичний огляд для визначення придатності до військової служби відбувається у разі ухвалення комісією рішення про відмову у наданні відстрочки.

Отже, до моменту ухвалення уповноваженою комісією територіального центру комплектування та соціальної підтримки відносно військовозобов`язаного рішення, оформленого протоколом, про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі поданої заяви, він не підлягає направленню на проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби та, відповідно, не підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Оскільки до матеріалів позову та заяви про забезпечення позову не було додано рішення відповідача саме про відмову у наданні (оформленні) позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, то з огляду на норми Порядку №560, якими передбачається заборона здійснення призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації до моменту ухвалення відносно нього рішення про відмову у наданні йому відстрочки, суд вважає передчасними твердження заявника про можливість вчинення відносно нього дій, пов`язаних із призовом на військову службу під час мобілізації.

Твердження заявника про те, що він втратить право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з набуттям ним статусу військовослужбовця, з огляду на відсутність належних доказів вчинення мобілізаційних дій відносно заявника чи його призову на військову службу під час мобілізації, також є передчасними і ґрунтуються виключно на припущеннях заявника.

Також, відмовляючи у задоволені поданої заяви про забезпечення позову, суд виходить з того, що її вимоги не узгоджуються з вимогами позовної заяви, оскільки предметом спору у даній справі є протиправна, на думку позивача, бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненадання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Натомість у заяві про забезпечення позову йдеться про ймовірність вчинення відповідачем чи іншим територіальним центром комплектування та соціальної підтримки дій, спрямованих на направлення ОСОБА_1 для проходження військово-лікарської комісії з подальшим здійсненням призову його на військову службу.

Як свідчить зміст заяви про забезпечення позову, такий, фактично, зводиться до незгоди позивача з внесенням його у розшук згідно даних Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Так, самим заявником у поданій до суду заяві про забезпечення позову зазначається про протиправність внесення відносно нього даних про розшук, що розцінюється ним як створення для нього певних ризиків та обмежень.

Проте суд зауважує, що питання правомірності внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про розшук ОСОБА_1 , з огляду на те, що предметом спору у даній справі є бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо ненадання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, виходить за межі предмету доказування у даній справі та не підлягає дослідженню при вирішенні спору, що також не може свідчити про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.

З огляду на викладене у сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність поданої заяви про забезпечення позову, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150, 154, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк