Справа № 200/601/25
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року справа №200/601/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гайдар А.В., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 200/601/25 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дії щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України (далі відповідач), про стягнення з відповідача з відповідача Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України на користь позивачки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що в грошовому еквіваленті складає 68 340 (шістдесят вісім тисяч триста сорок) грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10.02.2023 по справі № 200/5154/22, 21.05.2024 виплачено 96550,00 грн.

Позивач вважає, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 200/601/25 позов задоволено частково, внаслідок чого стягнуто з Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, що в грошовому еквіваленті складає 68712 гривень 96 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено практично ті самі доводи якими обгрунтовано відзив на позовну заяву.

У відзиві на апеляційну скаргу представником позивача висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 08.11.2022.

При цьому, заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08.09.2022 у справі № 233/1115/22 вирішено: позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задовольнити; шлюб між ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем м. Костянтинівка Донецької області, громадянином України, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженкою м. Костянтинівка Донецької області, громадянкою України, зареєстрований 18.10.2019 Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №222, розірвати; прізвище дружини після розірвання шлюбу змінити на дошлюбне ОСОБА_5 .

Відповідно до витягу з наказу ДУ Центр пробації від 26.06.2018 № 62/к капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 з 01.07.2018 призначено на посаду заступника начальника Костянтинівського міськрайонного відділу філії ДУ Центр пробації в Донецькій області

До суду надана копія посвідчення НОМЕР_2 , виданого 25.08.2020, відповідно до якого капітан внутрішньої служби ОСОБА_6 перебувала на посаді заступника начальника Костянтинівського МРВ філії ДУ Центр пробації в Донецькій області.

Відповідно до витягу з наказу ДУ Центр пробації від 26.06.2018 № 62/к змінено назву уповноваженого органу з питань пробації з Костянтинівського міськрайонного відділу на Краматорський районний відділ № 1.

Відповідно до витягу з наказу ДУ Центр пробації від 09.11.2022 № 586/к майора внутрішньої служби ОСОБА_6 , яка перебувала на посаді заступника начальника Краматорського районного відділу № 1 філії Державної установи Центр пробації в Донецькій області, звільнено з 09.11.2022 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

З указаного наказу випливає, що позивача звільнено відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України і п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України Про національну поліцію. У наказі також є відомості про вислугу років позивача на день звільнення.

Позивач перебувала у відпустках з 01.03.2022 по 11.03.2022 (наказ ДУ Центр пробації від 18.02.2022 № 61/в), з 08.06.2022 по 17.06.2022 (наказ ДУ Центр пробації від 21.05.2022 № 325/в) і з 15.08.2022 по 03.09.2022 (наказ ДУ Центр пробації від 25.07.2022 № 497/в).

Крім того, відповідно до наказу ДУ Центр пробації від 17.05.2022 № 146/к позивач тимчасово, на час зміни місця перебування в період воєнного стану, була закріплена за Новомосковським районним відділом філії ДУ Центр пробації в Дніпропетровській області для продовження виконання посадових обов`язків.

При цьому зазначено, що облік робочого часу здійснюється за основним місцем роботи.

Відповідно до наказу ДУ Центр пробації від 22.09.2022 № 423/к позивач тимчасово, на час зміни місця перебування в період воєнного стану, була закріплена за Дністровським районним сектором № філії ДУ Центр пробації в Чернівецькій області для продовження виконання посадових обов`язків.

При цьому зазначено, що облік робочого часу здійснюється за основним місцем роботи.

У листі відповідача від 16.11.2022 № 64/55-ЗПІ/11-ЯН/22 зазначено, що заступник начальника Краматорського районного відділу № 1 філії Державної установи Центр пробації в Донецькій області майор внутрішньої служби ОСОБА_2 звільнена 09.11.2022 (наказ Державної установи Центр пробації від 09.11.2022 № 586/к). За час служби ОСОБА_2 виконувала свої службові обов`язки, пов`язані з реалізацією завдань та функцій пробації відповідно до посадової інструкції, Положення про Краматорський районний відділ № 1 філії Державної установи Центр пробації в Донецькій області та Колективного договору.

При цьому, у вказаному листі зазначено, що підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди ОСОБА_2 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 відсутні.

З довідки відповідача від 24.01.2023 № 8/2-31 випливає, що за спірний період позивачу не нараховувалася і не виплачувалася додаткова винагорода за Постановою № 168.

Не погоджуючись з даною позицією відповідача позивач звернулась до суду.

Рішенням від 10.02.2023 у справі №200/5154/22 позов ОСОБА_1 до Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та зобов`язано Державну установу Центр пробації Міністерства юстиції України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок щомісячно за період з березня 2022 року по липень 2022 року.

04.07.2024, відповідно до витягу з інтернет банкінгу, зазначене рішення було виконане на суму 96550,00 грн.

Листом № 16/7-3ПІ/11/Ян-25 від 24.01.2025 Державна установа Центр пробації Міністерства юстиції України надала відповідь на вказаний адвокатський запит, в якій зазначила, що Відповідно до Порядку додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України № 168, не є складовою грошового забезпечення, а отже правові підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Позивач вважаючи, що має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

У ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8- рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Рішенням Верховного Суду України № 21-8а15 від 17.02.2015 встановлено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників внутрішньої служби, що проходять службу в тому числі у кримінально-виконавчій службі, зокрема не встановлює відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників кримінально-виконавчої служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Закріплені у ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 по справі 240/11214/19, від 24.12.2020 по справі 340/401/20, від 05.08.2020 по справі 826/20350/16, від 15.07.2020 по справі 824/144/16-а, від 31.10.2019 по справі 2340/4192/18, від 26.06.2019 по справі 826/15235/16.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З 19.07.2022 положення ч. 1 ст. 117 КЗпП України викладені в новій редакції: У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Приймаючи до уваги, що відповідач не здійснив остаточний розрахунку із позивачкою у визначені законодавством строки, суд приходить до висновку про наявність підстав для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові її середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а отже позивачка набула право на отримання відшкодування за затримку виплати за період з 09.11.2022 по 03.07.2024, але не більш як за шість місяців, що складає 184 дні.

При цьому, дата фактичної виплати не включається у строк затримки розрахунку.

Згідно довідки Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України про доходи № 8/2-24 від 24.01.2025, середньоденна заробітна плата позивача складає 373,44 грн. Зазначена обставина сторонами не заперечується.

Враховуючи зазначене середній заробіток за час затримки розрахунку становить 68712,96 грн. (373,44х184=68712,96).

Суд не бере до уваги розрахунок представника позивача, оскільки він здійснений із розрахунку на місяць, без урахування середньоденної заробітної плати позивача.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 у які, зокрема зазначено, 58. Насамперед, судова палата вважає за необхідне звернути увагу на те, що у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування ст.117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV від 20.12.2005.

59. У зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким ст.117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 ст.117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV втратила чинність. Отже, судова палата вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на ст.117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 є неможливим.

60. Також судова палата зауважує, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки ст.117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

61. У справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду, визначивши критерії, за яких суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 Кодексу законів про працю України, виходила з того, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

62. Також під час розгляду справи № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду враховувала, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне в повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Указане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку.

63. Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що ст.117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

64. Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

65. Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

66. Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до ст.233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

67. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються ст.117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачем не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 200/601/25 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 200/601/25 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 21 серпня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко