Справа № 300/203/25
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/203/25 пров. № А/857/17523/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Шинкар Т. І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року (головуючий суддя Скільський І.І., м.Івано-Франківськ) у справі № 300/203/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними рішень та зобов`язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

13.01.2025 ОСОБА_1 (позивач) звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (відповідач - 1), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (третя особа), в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.12.2024 за №45 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992, період догляду за дитиною до 3-ох років з 01.01.2005 по 11.09.2006 та періоди роботи з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити з 12.12.2024 ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» із врахуванням до страхового стажу вищевказаних періодів.

Позов обґрунтовувала тим, що відповідачами протиправно і необґрунтовано прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком з підстав відсутності необхідного страхового стажу роботи. Зазначила, що на момент звернення позивача до територіального підрозділу Пенсійного фонду України набула право на пенсію, оскільки у неї було достатньо загального страхового стажу роботи, що підтверджується записами трудової книжки позивача та додатковими документами. При цьому, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права. З огляду на наведене, певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії. У разі зарахування спірних періодів до стажу, у позивача буде більше 31 року страхового стажу та відповідно - право на призначення пенсії за віком.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.12.2024 за №45 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 15.01.2025 за №45 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати ОСОБА_1 до її страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992, період догляду за дитиною до 3-ох років з 01.01.2005 по 11.09.2006 та періоди роботи між додатковою відпусткою по догляду за дитиною до 3-ох років з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008 і призначити з 12.12.2024 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 судові витрати із сплати судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (відповідач 2) подало апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначило, що починаючи з 01.07.2000 обчислення пенсій здійснюється із заробітку особи за період роботи після 01.07.2000 за даними системи персоніфікованого обліку (згідно з пунктом 3 Постанови № 794). Персоніфікований облік відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з 01.07.2000 є обов`язковим. Звертає увагу, що згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб всі періоди трудової діяльності позивача враховані, а належними документами підтверджено страховий стаж 28 років 11 місяців 29 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. До страхового стажу не зараховано період отримання допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992, оскільки відсутні накази про початок та кінець виплати допомоги. Також до страхового стажу не зараховано період догляду за дитиною до 3-ох років з 01.01.2005 по 11.09.2006 та періоди роботи між додатковою відпусткою по догляду за дитиною до 3-ох років з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008, оскільки відсутні відомості щодо нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України ) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з досягненням 60 - річного віку 12.12.2024 звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення пенсії за віком.

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві рішенням від 17.12.2024 за №45 відмовило ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

Згідно з вказаним рішенням у позивача наявний страховий стаж 28 років 11 місяців 29 днів. В той же час, при розгляді заяви позивача, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві не зараховано до страхового стажу позивача період отримання допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992.

ОСОБА_1 08.01.2025 повторно звернулася із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення пенсії за віком.

Органом призначення пенсії за принципом екстериторіальності визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області рішенням від 15.01.2025 за №45 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи.

Згідно з вказаним рішенням у ОСОБА_1 наявний страховий стаж 28 років 11 місяців 29 днів. В той же час, при розгляді заяви позивача, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності, відповідно до записів трудової книжки НОМЕР_1 від 12.10.1980:

- з 01.01.2005 по 31.01.2009, з 01.05.2009 по 28.02.2010, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків;

- період виплати допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992, згідно довідки від 12.09.2024 № 5117-14.7.1/25-24, оскільки відсутні накази про початок та кінець виплати допомоги;

- періоди підприємницької діяльності з 01.10.2011 по 30.09.2013, оскільки відсутні відомості щодо нарахування та сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Позивач, вважаючи, що пенсійним органом за наслідками розгляду її заяв при прийнятті оскаржуваних рішень протиправно не враховано до її страхового стажу період виплати допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992, а також весь період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, зокрема період з 01.01.2005 по 11.09.2006 та періоди роботи між додатковою відпусткою по догляду за дитиною з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008, звернулася до суду першої інстанції з позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною 1 статті 9 Закону № 1058-ІV передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком встановлено статтею 26 Закону № 1058-IV.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Статтею 26 Закону №1058-IV передбачено, що з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 31 років.

Відповідно до статті 24 Закон № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно із частиною 1 статті 64 Закону №1058 виконавча дирекція Пенсійного фонду та її територіальні органи мають право: - отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; - проводити планові та позапланові перевірки документів для оформлення пенсії, виданих підприємствами, установами та організаціями, а також поданих відомостей про застрахованих осіб, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсійні виплати; - вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених порушень законодавства про порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, здійснення фінансових операцій з коштами Пенсійного фонду та порядок їх використання; - порушувати в установленому законом порядку питання про притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні законодавства про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, у разі виявлення будь-яких сумнівів щодо наявності у позивача страхового стажу та сплати страхових внесків за цей період страхового стажу, відповідач має право отримати будь-які необхідні документи або інформацію безпосередньо.

В силу положень статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 №637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1-2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Системний аналіз вказаних норм права свідчить про те, що основним документом, який підтверджує трудовий стаж позивача є її трудова книжка. При цьому, лише у разі відсутності трудової книжки або записів в ній органи пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами чи показань свідків.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №415/4914/16-а, від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а, від 21.05.2020 у справі №550/927/17 та від 26.04.2021 у справі №348/2180/16-а.

Абзацом 3 ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-VІ встановлено, що період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Зарахування до стажу роботи періоду одержання допомоги по безробіттю передбачено і приписами п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ.

Згідно з відомостями, що містяться в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 від 12.10.1980 (запис №19), у період 21.07.1992 по 01.10.1992 ОСОБА_1 перебувала на обліку у Тисменицькому районному центрі зайнятості та у вказаному періоді отримувала допомогу по безробіттю. Як підставу внесення запису зазначено п.1 б ст.26 Закону України «Про зайнятість населення». Вказаний запис засвідчений підписом директора Тисменицького РЦЗ та печаткою.

При цьому зазначений запис у трудовій книжці позивача не містить жодних виправлень/підтирань чи інших застережень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості.

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка від 12.09.2024 № 5117-14.7.1/25.24 , видана Тисменицьким управлінням Івано-Франківської філії Івано-Франківського обласного центру зайнятості, що підтверджує отримання позивачем допомоги по безробіттю у період з 21.07.1992 по 01.10.1992, натомість відповідачами не надано жодних доказів того, що позивач не перебувала на обліку в Тисменицькому РЦЗ і не отримувала у спірному періоді допомогу по безробіттю.

Таким чином, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що доводи органу пенсійного забезпечення у оскаржуваних рішеннях про відсутність наказів про початок та кінець виплати допомоги, як підстави для не зарахування до страхового стажу позивача періоду виплати допомоги по безробіттю з 21.07.1992 по 01.10.1992, не можна вважати обґрунтованими, відтак вказаний період підлягає зарахуванню до страхового стажу ОСОБА_1 .

Що ж стосується вимог про зарахування до страхового стажу позивача періоду догляду за дитиною до трьох років з 01.01.2005 по 11.09.2006 та періодів роботи між додатковою відпусткою по догляду за дитиною з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 24 Закону № №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом «ж» частини 3 статті 56 Закону № 1788 до стражу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Абзацами 1-3 пункту 11 Порядку № 637 визначено, що час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми встановлюється на підставі: свідоцтва про народження дитини або паспорта громадянина України (у разі смерті дитини - свідоцтва про смерть); документів про те, що до досягнення дитиною 3-річного віку мати не працювала.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 12.10.1980 вбачається, що позивач в період з 01.10.1992 по 12.03.2010 працювала в Івано-Франківському обласному підприємстві автомотосервісу і торгівлі «Івано-Франківськавтосервіс», яке в подальшому перейменоване на ПРАТ «Івано-Франківськ-Авто», зокрема:

- з 01.10.1992 по 31.10.1999 на посаді підсобного робітника кафе 2-го розряду;

- з 01.11.1999 по 12.03.2010 на посаді кухаря кафе.

Таким чином, записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 12.10.1980 підтверджується факт роботи позивача в Івано-Франківському обласному підприємстві автомотосервісу і торгівлі «Івано-Франківськавтосервіс» у період з 01.10.1992 по 12.03.2010.

Також матеріалами справи стверджується, що згідно з свідоцтвами про народження НОМЕР_3 від 16.10.2000 та НОМЕР_4 від 29.09.2003 позивач є матір`ю дітей - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з довідкою від 13.09.2024 №77, виданою ПРАТ «Івано-Франківськ-Авто», позивач працювала в Івано-Франківському обласному підприємстві автомотосервісу і торгівлі «Івано-Франківськавтосервіс» з 01 жовтня 1992 року підсобним робітником в кафе 2-го розряду на підставі наказу №172-ВК від 01.10.1992 року, згідно наказу №120 від 01 листопада 1999 року переведена на посаду кухаря кафе з 01 листопада 1999 року та звільнена з роботи згідно п.1 ст. 40 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу (скорочення штату працівників) 12 березня 2010 року на підставі наказу №119-ЗВ від 12 березня 2010 року.

Згідно з наказом №97-ВК від 26 жовтня 2000 року ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 24 жовтня 2000 року по 24 жовтня 2003 року.

Згідно з наказом №94-ВК від 01 грудня 2003 року ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 24 листопада 2003 року по 11 вересня 2006 року.

Згідно з наказом №401-К від 09 жовтня 2006 року ОСОБА_1 надано додаткову відпустку по догляду за дитиною з 11 жовтня 2006 року по 11 вересня 2007 року.

Згідно з наказом №422/1-К від 12 вересня 2007 року ОСОБА_1 надано додаткову відпустку по догляду за дитиною з 11 вересня 2007 року по 11 вересня 2008 року.

Згідно з наказом №551/1-К від 27 жовтня 2008 року ОСОБА_1 надано додаткову відпустку по догляду за дитиною з 27 жовтня 2008 року по 11 вересня 2009 року.

Отже, зазначена довідка підтверджує, що у період з 01.01.2005 по 11.09.2006 позивач здійснювала догляд за дитиною до трьох років, а у періоди роботи між додатковою відпусткою по догляду за дитиною з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008 працювала.

Враховуючи проаналізовані норми законодавства та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції про те, що записами трудової книжки серії НОМЕР_2 від 12.10.1980 підтверджується факт роботи позивача в Івано-Франківському обласному підприємстві автомотосервісу і торгівлі «Івано-Франківськавтосервіс» у період з 01.10.1992 по 12.03.2010, свідоцтвом про народження дитини НОМЕР_4 та довідкою ПРАТ «Івано-Франківськ-Авто» від 13.09.2024 №77 підтверджується факт перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у період з 24.11.2003 по 11.09.2006 під час роботи у Івано-Франківському обласному підприємстві автомотосервісу і торгівлі «Івано-Франківськавтосервіс», а також періоди роботи у вказаному підприємстві між додатковою відпусткою по догляду за дитиною, зокрема з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008, тому незарахований період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зокрема з 01.01.2005 по 11.09.2006 та періоди роботи у вказаному підприємстві між додатковою відпусткою по догляду за дитиною, зокрема з 12.09.2006 по 10.10.2006 та з 12.09.2008 по 26.10.2008 підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Водночас, відсутність відомостей про сплату страхових внесків роботодавцем не може бути підставою для неврахуванням відповідного страхового стажу.

Пунктом 1 статті 14 Закону № 1058-IV встановлено, що страхувальниками відповідно до цього Закону є, зокрема роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону (ч.1 ст.15 Закону №1058-IV).

Відповідно до статті 106 Закону № 1058-IV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті.

Вказане кореспондується також з нормами частини другої статті 20 Закону № 2464-VI, відповідно до яких персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

В свою чергу до обов`язків Пенсійного фонду та його територіальних органів стосовно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру відносяться:

1) забезпечення своєчасного внесення відомостей до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру;

2) здійснення контролю за достовірністю відомостей, поданих до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру (частина 1 статті 14-1 Закону № 2464-VI).

Колегія суддів зауважує, що за змістом цих норм обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або неповну сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, відтак особа не може нести негативні наслідки невиконання страхувальником своїх обов`язків.

Верховний Суд у постановах від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 480/12392/16-а, від 31.10.2019 у справі № 226/1994/17 при розгляді аналогічних спорів неодноразово вказував на те, що відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним засадам у сфері соціального захисту. Тому особа не може нести відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків підприємством, на якому вона працює.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі № 300/203/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
Т. І. Шинкар