Справа № 320/26420/24
Суддя: Марич Є.В.
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 року справа №320/26420/24

Суддя Київського окружного адміністративного суду Марич Є.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Апарату Верховної Ради України (далі відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України № 219-к від 05.02.2024 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу організаційного публічних закупівель управління справами Апарату Верховної Ради України з 05.02.2024 згідно ч. 9 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»;

поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організаційного публічних закупівель управління справами Апарату Верховної Ради України з 05.02.2024;

стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) середній заробіток на час вимушеного прогулу з 05.02.2024 по день винесення судом рішення по даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період перебування на лікарняному, розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України позивача звільнено з займаної посади згідно з ч. 9 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», позивач вважає таке звільнення незаконним та таким, що порушує його право на працю. Позивач зазначив, що стаття 87 Закону України «Про державну службу» не передбачає такої підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення звільнення працівника згідно з ч. 9 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», не передбачена така підстава для звільнення й КЗпП України.

Крім того, позивач вказує, що на дату звільнення з посади нею було подано декларацію кандидата на посаду та щорічну декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а тому вважає звільнення її з посади відповідно до ч. 9 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» протиправним та таким, що суперечить Закону України «Про державну службу» та КЗпП України.

Позивач також стверджує, що відповідачем в порушення Закону України «Про державну службу» не проведено повний розрахунок при звільненні, не виплачено в повному обсязі кошти за період тимчасової непрацездатності, яка продовжувалась ще на дату звільнення.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог та зазначив, зокрема, що особи, призначені відповідно до абзацу першого ч. 5 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (без конкурсного відбору), підлягають звільненню із займаної посади протягом трьох робочих днів з дня виникнення будь-якої з таких обставин, зокрема: неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до пункту 2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», тобто не пізніше 31 січня 2024 року (якщо таку декларацію не подано раніше). Тобто, законодавцем встановлено граничний строк подачі декларації - 31 січня 2024 року та правові наслідки, у разі неподання її у визначений строк - звільнення з посади.

01 лютого 2024 року Відділом з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України здійснено перевірку та встановлено факт неподання позивачем щорічної декларації за 2022 рік у встановлений термін як суб`єктом декларування, яка призначена відповідно до абзацу першого ч. 5 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Тобто, позивачем-декларантом не виконано вимоги Закону і через власну недбалість пропущено строк подачі щорічної декларації, що має наслідком звільнення з посади відповідно до ч. 9 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Враховуючи викладене, а також те, що обґрунтування позовних вимог не містить аргументації щодо незаконності дій Апарату Верховної Ради України, а ґрунтується на незгоді позивача з необхідністю виконання вимог законодавства, на думку відповідача, свідчить про відсутність факту порушення ним прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Представником позивача подано письмові пояснення на відзив відповідача, у яких викладено свої аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень. Зокрема, наполягав на незаконному звільненні позивача з займаної посади в період тимчасової непрацездатності, чим порушено ст.ст.40, 184 КЗпП України та ч.5 ст.87 Закону України «Про державну службу».

Також представником позивача зазначено, що у позивача не було наміру ухилятися від виконання вимог антикорупційного законодавства, позивач подала декларацію кандидата на посаду за 2022 рік своєчасно, а щорічну декларацію подано 01 лютого 2024 року, яка містить всі ті дані, що й попередня декларація. Позивач зробила все можливе для своєчасного виконання своїх зобов`язань незважаючи на складні обставини, пов`язані з лікарняним та доглядом за новонародженою дитиною, а тому у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з роботи.

Представником відповідача подано заперечення на письмові пояснення позивача, в яких підтримав раніше викладену у відзиві власну позицію.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову.

Суд за згодою сторін перейшов до розгляду справи по суті в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами і доказами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 33, 34, 35 Закону України «Про державну службу», пункту 2 статті 23 Кодексу законів про працю України розпорядженням Апарату Верховної Ради України від 17 березня 2023 року № 552-к призначено ОСОБА_1 з 20 березня 2023 року на посаду головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України до дня визначення переможця конкурсу на цю посаду відповідно до законодавства, але на строк не більше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану із встановленням випробування строком шість місяців.

01 лютого 2024 року Відділом з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України здійснено перевірку та встановлено факт неподання щорічних декларацій за 2022 рік суб`єктами декларування, які призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у тому числі, ОСОБА_1 та складено доповідну записку №24/03-2024/23732 від 01.02.2024 на ім`я керівника Апарату Верховної Ради України.

Розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 05 лютого 2024 року № 219-к звільнено ОСОБА_1 , головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України, з посади 05 лютого 2024 року згідно з частиною дев`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Підстава: доповідна записка заступника керівника Відділу з питань запобігання корупції О.Креуш від 01.02.2024 №24/03-2024/23732.

Вважаючи розпорядження незаконним та таким що прийнятим із грубим порушенням законодавства України, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства визначені Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 34 Закону України «Про державну службу» визначено, що призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 запроваджено воєнний стан в Україні, яким триває наразі.

Відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад.

Частиною сьомою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що особи, призначені у період дії воєнного стану на політичні посади, а також відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, посади керівників комунальних підприємств, установ, організацій, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбачену Законом України "Про запобігання корупції", документ про підтвердження рівня володіння державною мовою відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" протягом трьох місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану, у разі якщо такі документи не були подані ними раніше.

Поряд з цим, відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про державну службу» на державних службовців поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний, зокрема: дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції.

Відповідно до пункту «в» частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» від 14 жовтня 2014 року № 1700-VІІ суб`єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є, зокрема, особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування.

Статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах «а», «в»-«ґ» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Водночас, відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану.

12 жовтня 2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану» від 20 вересня 2023 року № 3384-ІХ.

Вказаним Законом внесено зміни у розділ XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до яких, пункт 2-7 викладений у такій редакції: «Установити, що особи, які у 2022-2023 роках не подали декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідно до статті 45 цього Закону, і кінцевий строк для подання яких настав до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України про визначення порядку подання декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, в умовах воєнного стану», подають такі декларації не пізніше 31 січня 2024 року. Суб`єкти декларування, зазначені у частинах сьомій - чотирнадцятій статті 45 цього Закону, подають відповідні декларації у строки, встановлені частинами сьомою - чотирнадцятою статті 45 цього Закону, якщо відповідні декларації не було подано раніше.

Особи, призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (без конкурсного відбору), підлягають звільненню із займаної посади протягом трьох робочих днів з дня виникнення будь-якої з таких обставин, зокрема: неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», відповідно до пункту 2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції», тобто не пізніше 31 січня 2024 року (якщо таку декларацію не подано раніше).

Тобто, законодавцем встановлено граничний термін (до 31 січня 2024 року) для подачі декларацій особами, які у 2022-2023 роках їх не подали, та правові наслідки - у разі неподання їх у визначений строк або подання декларацій після його завершення, для осіб які призначались на посади державної служби без конкурсу, які не подавали декларації перед вступом на посаду та не проходили відповідних перевірок, звільнення з посади.

Апарат Верховної Ради діє на основі Положення про Апарат Верховної Ради. Положення про Апарат Верховної Ради та Положення про структурний підрозділ Апарату Верховної Ради затверджуються Головою Верховної Ради України.

Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25 серпня 2011 року № 769, в редакції розпорядження Голови Верховної Ради України від 20 листопада 2014 року № 734, затверджено Положення про Апарат Верховної Ради України.

Структура Апарату відповідно до пункту 35 частини першої статті 85 Конституції України, а також його гранична чисельність затверджуються Верховною Радою України. До структури Апарату Верховної Ради України, зокрема, відноситься Відділ з питань запобігання корупції.

Відповідно до пункту 9 Положення про Відділ з питань запобігання корупції Апарату Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 03 листопада 2021 року № 1011-к (далі - Положення) до основних завдань Відділу відноситься, зокрема: надання методичної та консультаційної допомоги з питань додержання законодавства про запобігання корупції; перевірка факту подання суб`єктами декларування, які працюють в Апараті, декларацій та повідомлення Національного агентства про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному відповідно до Закону порядку.

Згідно з пунктом 10 Положення Відділ відповідно до покладених на нього завдань, зокрема:

здійснює заходи щодо запобігання та виявлення порушень вимог Закону;

надає працівникам Апарату методичну та консультаційну допомогу з питань додержання законодавства про запобігання корупції, а також в заповненні декларацій та повідомлень про суттєві зміни у майновому стані.

Відповідачем не надано належних доказів, які підтверджували б, що Відділом вживались заходи щодо інформування працівників Апарату з метою запобігання порушень вимог законодавства, зокрема, позивача, про зміни антикорупційного законодавства, визначені Законом від 20.09.2023 № 3384-ІХ, у тому числі, щодо граничного терміну подання декларацій, а також про наслідки їх неподання.

Варто зазначити, що позивач перебувала в особливих умовах на той час, а саме, як вбачається листків непрацездатності №9486597-1 та №9233897-1, з 16.10.2023 по 18.02.2024, з 19.02.2024 по 03.03.2024 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному у зв`язку із вагітністю та пологами.

Відповідно до свідоцтва від 06.01.2024 серії НОМЕР_2 у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина.

ОСОБА_1 призначена на посаду головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України з 20 березня 2023 року відповідно до частин п`ятої, сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 33, 34, 35 Закону України «Про державну службу», пункту 2 статті 23 Кодексу законів про працю України без конкурсного відбору.

При призначені на вказану посаду ОСОБА_1 декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави та місцевого самоврядування не подавала.

Втім, у зв`язку із набранням чинності Законом № 3384-ІХ від 20 вересня 2023 року, яким внесено зміни до Закону України «Про запобігання корупції» щодо встановлення терміну подачі декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у позивача виник обов`язок подати декларацію як особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Оскільки позивач призначена на посаду у березні 2023 року, то на виконання вимог вищевказаного Закону остання подала декларацію кандидата на посаду за 2022 рік 30.01.2024 о 22 год 31 хв, тобто у межах строку, визначеного пунктом 2-7 розділу XIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про запобігання корупції».

Однак, щорічну декларацію за 2022 рік позивач подала 01.02.2024 о 22 год 38 хв.

Щодо подання вказаної декларації 01.02.2024 позивач мотивувала тим, що вона була призначена на посаду державного службовця без конкурсного відбору та на час призначення обов`язок подачі декларації був тимчасово призупинений. Подавши декларацію кандидата на посаду за 2022 рік позивач вважала, що щорічну декларацію уже не потрібно подавати, оскільки обидва види декларації охоплюють один і той самий звітний період і містять ідентичні дані декларанта. Оскільки з жовтня 2023 року перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами, тому не було об`єктивної можливості оперативно відстежувати зміни в законодавстві, що відбулися після відновлення обов`язку подавати декларації.

Як пояснила позивач, дізнавшись 01 лютого 2024 року від представника антикорупційного відділу Апарату Верховної Ради України про необхідність подання також щорічної декларації за 2022 рік, вона відразу виконала цей обов`язок на подала декларацію того ж дня.

Згідно з частиною дев`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» особи, призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, підлягають звільненню із займаної посади протягом трьох робочих днів з дня виникнення будь-якої з таких обставин, зокрема: неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої статтею 45 Закону України "Про запобігання корупції", відповідно до пункту 2-7 розділу XIII "Прикінцеві положення" Закону України "Про запобігання корупції" (якщо таку декларацію не подано раніше).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з частиною третьою статті 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у процесі трудової діяльності осіб, щодо яких запроваджена трудова повинність, забезпечується дотримання таких стандартів, як мінімальна заробітна плата, мінімальний термін відпустки та час відпочинку між змінами, максимальний робочий час, врахування стану здоров`я особи тощо.

Ні нормами Закону України «Про правовий режим воєнного стану», ні нормами Закону України «Про державну службу» не врегульовано питання гарантій, зокрема, щодо заборони звільнення жінок у період тимчасової непрацездатності у зв`язку з вагітністю та пологами.

Оскільки спеціальним законом не врегульовано питання гарантій щодо заборони звільнення жінок у період тимчасової непрацездатності у зв`язку з вагітністю та пологами, тому суд застосовує до спірних правовідносин загальні норми законодавства про працю.

За приписами частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Положення частини третьої статті 40 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 6-р(II)/2019 від 04.09.2019. У цьому рішенні Конституційний Суд України, зокрема, вказав, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові відносини (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення).

Також, за змістом частини третьої статті 184 Кодексу законів про працю України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

За таких обставин, під час звільнення позивача з посади відповідач мав би врахувати вказані положення трудового законодавства. При цьому, відповідач не заперечує того факту, що звільнення ОСОБА_1 здійснено під час перебування її на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами.

Суд вважає, що звільнення позивача, яка має новонароджену дитину в період її тимчасової непрацездатності по вагітності та пологам, проведено із порушенням визначених законодавством гарантій щодо охорони материнства.

Поряд із цим, суд наголошує, що статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Незважаючи на те, що у даному випадку звільнення працівника відбулося з підстав, передбачених законом, порушення установлених законодавством гарантій забезпечення права жінок, які мають дітей на працю та гарантій щодо охорони материнства свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про протиправність видачі спірного розпорядження від 05 лютого 2024 року № 219-к про звільнення з посади позивача.

Суд враховує частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зазначена норма права вказує на те, що суд, встановивши факт звільнення без законної на те підстави, зобов`язаний поновити працівника на раніше займаній посаді.

Зважаючи на висновок суду про протиправність оскаржуваного розпорядження від 05 лютого 2024 року № 219-к та його скасування, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме - на посаді головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України з 06 лютого 2024 року.

Крім того, за змістом частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 2 розділу ІІІ Порядку у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

За приписами пункту 4 розділу ІІІ Порядку, окрім іншого, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Відповідно до абзацу третього пункту 4 цього Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Порядку, якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Пунктом 8 розділу ІV Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

Вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 540/2186/21, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. При цьому, вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати.

Отже, вимушеним прогулом у розумінні статті 235 КЗпП України є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

На виконання вимог ухвали суду від 12.12.2024 відповідачем надано інформацію щодо середньої заробітної плати позивача, з якої вбачається, що ОСОБА_1 протягом останніх чотирьох місяців перед звільненням не проводились нарахування заробітної плати, оскільки з 01 по 15 жовтня 2023 року вона перебувала у щорічній оплачуваній відпустці, а з 16 жовтня 2023 року по 31 січня 2024 року перебувала на лікарняному у зв`язку з вагітністю та пологами.

Таким чином, оскільки в розрахунковому періоді у позивача не було заробітної плати, то розрахунок середньої заробітної плати необхідно проводити виходячи із встановленого їй посадового (місячного) окладу.

Відповідно до довідки Управління справами Апарату Верховної Ради України від 23.01.2025 №15/61-1000 середня заробітна плата ОСОБА_1 , виходячи з її посадового окладу, становить 15210,00 гривень.

Виходячи із приписів пункту 8 розділу ІV Порядку, середньоденна заробітна плата позивача становить 691,36 гривень (30420 (15210 х 2) / 44 (робочих дні за останні два календарні місяці, що передували звільненню).

При обчисленні робочих днів судом враховано вимоги частини шостої статті 6 Закону України від 15 березня 2022 року № 2136-IX «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Час вимушеного прогулу позивача, за період з 06.02.2024 по 13.08.2025 становить 397 робочих днів, відповідно, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 274 469,92 грн (691,36 х 397), з яких відповідач має відрахувати загальнообов`язкові податки та збори.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням цих положень рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», підстави для вирішення питання щодо судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства Україн, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд.5) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд.5) від 05.02.2024р. № 219-к.

3. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді головного спеціаліста відділу організації публічних закупівель Управління справами Апарату Верховної Ради України з 06.02.2024р.

4. Стягнути з Апарату Верховної Ради України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд.5) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 274 469,92 грн. (двісті сімдесят чотири тисячі чотириста шістдесят дев`ять гривень, дев`яносто дві копійки) із утриманням із цієї суми загальнообов`язкових податків та зборів.

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) і стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.

6. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Марич Є.В.