Справа № 320/51329/24
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2025 року м. Київ № 320/51329/24

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративну справу

за позовомКомпанії «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ»
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Представництво «Асфарма Медікал Дентал Урюнлер Ве Іляч Санайі Тіджарет Анонім Шіркеті» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.07.2024 №, №5, №5.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.11.2024 відкрито провадження у справі, суд ухвалив здійснювати розгляд справи одноособово за правилами спрощеного позовного провадження, встановленими ст. ст. 257-262 КАС України без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 30.05.2025 замінено первинного позивача у справі №320/51329/24 Представництво «Асфарма Медікал Дентал Урюнлер Ве Іляч Санайі Тіджарет Анонім Шіркеті» на належного - Компанію «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» (далі позивач), розгляд справи розпочато спочатку.

Позивач не погоджується із спірними податковими повідомленнями-рішеннями, вважає їх необґрунтованими та протиправними, прийнятими з порушеннями процедури та за неналежних підстав, за відсутності доведення факту порушень ним податкового законодавства допустимими та достовірними доказами, такими, що не базуються на нормах чинного законодавства України, а виключно на припущеннях відповідача про наявність у позивача статусу платника податків - постійного представництва на території України, складеним ГУ ДПС у м. Києві з перевищенням повноважень, наданих йому ст.ст. 19-1, 20 ПК України, і такими, що підлягають перегляду і скасуванню в судовому порядку, виходячи з наступного.

Протягом 2018-2020 р.р. Представництво здійснювало для Головної компанії-нерезидента діяльність, яка носить допоміжний та підготовчий характер. Як вказує позивач, фактично, для цілей вивчення попиту на лікарські засоби та дієтичні добавки на території України, Представництво проводило представницькі зустрічі, організовувало та приймало участь у виставках, конференціях і семінарах, розробляло маркетингові стратегії та замовляло послуги по виготовленні макетів, промо- матеріалів, що супроводжували презентації для фармацевтичних препаратів та дієтичних добавок, що виробляються для компанії «Асфарма Медікал Дентал Урюнлер Be Ілач Санайі Тіджарет Анонім Шіркеті» Туреччина. Діяльність Представництва відповідає всім встановленим законодавчим вимогам та правилам в обраній сфері господарювання як з огляду на законодавство країни перебування, так і з т.з. міжнародно-правових договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Жодних документально підтверджених доказів зворотного ГУ ДПС у м. Києві в акті перевірки не наводить.

Позивач зауважує, що акт перевірки в описовій своїй частині (зокрема, щодо формулювання висновків про порушення платником вимог податкового законодавства) не містить жодного формулювання конкретних порушень ПК України саме з боку платника. ГУ ДПС у м. Києві, вказуючи на порушення платником вимог законодавства України, не зазначає, які конкретно протиправні дії/бездіяльність саме позивачем, а не іншими, сторонніми суб`єктами господарювання, були вчинені і чим саме така протиправна поведінка позивача порушує вимоги закону. ГУ ДПС у м. Києві не конкретизувало змісту виявлених порушень саме Представництва в частині законодавства про податок на прибуток та про податок на доходи фізичних осіб, не вказало із посиланням на конкретні факти і господарські операції, в чому конкретно полягає порушення ПК України, не надало жодного обґрунтованого пояснення (із посиланням на норми законодавства України), яким чином контролюючим органом встановлено вину саме нерезидента у вчиненні таких порушень.

Позивач зазначає, аналізуючи фактичний характер діяльності Нерезидента та його Представництва, досліджений в ході перевірки та з приводу якого до перевірки надавались відповідні документи, можна дійти висновку, що інформація, отримана внаслідок здійснення дослідження ринку не є продуктом, який далі продається головною компанію третім особам в межах її основної діяльності з оптової торгівлі фармацевтичною продукцією. Рівною мірою це стосується і інших видів діяльності, що здійснювались Нерезидентом та його Представництвом в періоді, охопленому перевіркою, на території України, а саме - аналіз вимог ринку до товару, аналіз економічної кон`юнктури, аналіз форм і методів торгової практики, аналіз структури ринку, аналіз поведінки покупців та споживачів на ринку тощо. Таким чином, відповідно до статутних документів, Представництво не здійснює діяльність тотожну діяльності головної компанії, а його діяльність є допоміжною по відношенню до її діяльності.

Крім того, Представництвом в періоді, охопленому перевіркою, не укладалось жодних комерційних договорів спрямованих на отримання прибутку, що також свідчить про відсутність комерційної мети діяльності представництва. Доказів зворотного акт перевірки не містить. Тобто, діяльність представництва, які відповідно до статутних документів, так і відповідно до характеру реально здійснюваної діяльності, є допоміжною до діяльності материнської компанії, а не тотожною їй , а тому таке представництво не є постійним та не є платником податку на прибуток підприємств, що виключає його відповідальність за п.п. 141.4.7 п. 141.4 ст. ПК України.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що згідно з висновками акту перевірки, відсутнє встановлення факту виробництва або продажу ним або його Представництвом на території України лікарських засобів чи інших товарів, що є основними видами діяльності материнської компанії. Крім того, функції та види діяльності Компанії та Представництва чітко розмежовані та не співпадають.

Також, за посиланнями позивача, є неприйнятним висновок контролюючого органу, що позивач є постійним представництвом оскільки здійснював таку діяльність як збір інформації про ринок України, рекламування, реєстрація та сертифікація медичних препаратів, маркетингові послуги, організація та проведення медичних конференцій, тощо, позаяк за своїм характером такі дії носили підготовчий та допоміжний характер, оскільки їх було вчинено для забезпечення можливості реалізації відповідного товару на території України.

Зазначені дії Нерезидента та його Представництва не є операціями, які безумовно призводять до отримання доходу на території України.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач, діючи в інтересах материнської компанії та здійснюючи згадані заходи на території України, отримував від цього дохід, відповідачем надано не було.

Нерезидент та його Представництво під час здійснення заходів на території України у 2021-2023 р.р., здійснювало допоміжну та підготовчу складову по відношенню до описаної вище основної діяльності материнської компанії виробництва та реалізації лікарських засобів. Позивач не здійснює господарську діяльність, а лише забезпечує створення гарної репутації материнської компанії та підготовчої діяльності з моніторингу українського ринку, які ніколи не приносили жодного прибутку. Також, отримана інформація використовувалась виключно з метою рекламування діяльності компанії шляхом її безкоштовного розповсюдження на заходах, метою яких ніколи не було отримання прибутку. При цьому навіть і у малоймовірному випадку її незначного використання з метою надання консультацій материнською компанією, збирання такої інформації вочевидь не становить істотної та/або значимої частини діяльності материнської компанії, для кваліфікації такої діяльності як діяльності постійного представництва.

Поряд з вказаним, позивач зазначає, заборгованість по сплаті ПДФО у Представництва виникла в наслідок повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України. Основна сума заборгованості виникла в період лютий -травень 2022 року. У даний період тривала активна фаза війни, працівники фактично не працювали, але заробітна плата нараховувалась та виплачувалась, значна частина якої - це залишок коштів на рахунку, які Представництво отримало до 24 лютого 2022 року як цільове фінансування. Враховуючи те, що на той період ситуація в країні була критичною цільове фінансування фактично припинилось. Тому у представництва були відсутні можливості сплати боргу. Незважаючи на це Представництво намагалося сплачувати наявну заборгованість в 2022 році, та поточні платежі, але вони погашали податковий борг згідно з черговістю його виникнення, та не враховувався напрямок сплати платежу.

У зв`язку з тим, що Представництво не здійснює комерційної діяльності на території України, а фінансується лише за рахунок головної компанії, в кінці 2022 року залишок заборгованості по сплаті податків був включений до бюджету на 2023 рік. В результаті чого в 2023 році були повністю сплачено всі заборгованості по податках.

Позивач зазначає, ТПП України підтвердило, що обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Таким чином, спірні податкові повідомлення-рішення № 5 та № 5 від 19.07.2024 року про нарахування штрафних санкцій з ПДФО прийняті з порушеннями норм матеріального права та без врахування фактичних обставин справи.

Відповідач в поданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, прийнятих у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв`язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог законодавства з боку позивача.

Відповідач зазначає, що перевіркою повноти визначення витрат, задекларованих Представництвом за період з 01.01.2017 по 31.12.2020, встановлено їх заниження (рядок 02 розрахунку «Витрати розрахунково (коефіцієнт 0,7)») на загальну суму 4 079 940 грн., у т.ч. по періодах: за 2018 на 256 380 грн; 2020 на 3 823 560 гривень.

За висновками відповідача, діяльність, яка здійснювалась в Україні ОСОБА_1 , як директором Представництва «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ», становить предмет господарської діяльності компанії-нерезидента, і не може вважатись діяльністю допоміжного характеру, отже, компанія «ASFARMA MEDIKAL DENTAL URUNLER VE ILAC SANAYI TICARET ANONIM SIRKETI», Турецька Республіка вважається такою, що здійснює діяльність через Постійне Представництво в розумінні п.п.1, 5 ст. 5 Конвенції.

Таким чином, Представництвом здійснювалась діяльність продуктивного (комерційного) характеру та останнє не мало права користуватись податковими пільгами, встановленими Конвенцією для Представництва в результаті чого перевіркою встановлено порушення Представництвом п.п. 133.2.2 п. 133.2, п. 133.3 ст. 133, п.п. 141.4.7 п. 141.4 ст. 141 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток за 2020 рік на 294 960 гривень.

На підставі первинних документів, наданих на перевірку, а саме: розрахунково-платіжних відомостей, трудових договорів, табелів виходу на роботу, виписок з банку встановлено несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати найманих працівників до бюджету, за період лютий 2022 року - вересень 2023 року, у сумі 1 223 108,06грн. Як вказує відповідач, лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні.

Позивач у відповіді на відзив позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Позивач зауважує, до перевірки Представництвом надавались: положення про представництво; довідки резиденства; доручення на призначення голови представництва; оборотно-сальдові відомості по бухгалтерських рахунках 31 «Рахунки в банках», «Розрахунки за податками»; 661 «Розрахунки за заробітною платою»; договори; рахунки; акти виконаних робіт (наданих послуг); банківські виписки; інші первинні документи; відомості нарахування заробітної плати; також відповідні документи головної компанії, які відтворюють мету та види діяльності компанії нерезидента. При порівнянні видів діяльності Представництва та Товариства, то вбачається, що види діяльності материнської Компанії та Представництва не тотожні, при тому види діяльності Представництва носять допоміжний та підготовчий характер відносно материнської Компанії. Крім того, аналізуючи фактичний характер діяльності Представництва, можно дійти висновку, що інформація отримана внаслідок здійснення дослідження фармацевтичного ринку, аналіз коньюктури та структури ринку тощо не є продуктом, який далі продається материнською компанію третім особам в межах її основної діяльності.

Зазначає, що директором Представництва не укладалось жодних комерційних договорів спрямованих на отримання прибутку, а всі дії зазначені контролюючим органом здійснювались виключно для забезпечення Представництва та на виконання допоміжних та підготовчих функцій. Всі договори, які укладались в перевіряємий період, жоден з них не створював отримання доходу для Представництва, необхідні договори, які укладались з суб`єктами господарювання були направленні на виконання мети та цілей допоміжної та підготовчої функції, а саме на виконання маркетингових досліджень фармацевтичного ринку, проведення семінарів, ознайомлювальних консультацій тощо (відповідні договори додаються), а грошові кошти отримані від Компанії нерезидента використовувались виключно для забезпечення діяльності Представництва та на оплату праці найманих працівників, проте, протилежне контролюючим органом не підтверджено, тому відповідні доводи викладені у відзиві мають лише форму міркувань відповідача.

Крім того, будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач, діючи в інтересах материнської компанії та здійснюючи згадані заходи на території України, отримував від цього дохід, відповідачем надано не було.

Листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, що оприлюднений у вільному доступі на офіційному веб-сайті ТПП України (https://ucci.org.ua/uploads/files/621cba543cda.pdf) засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтвердило, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 21.05.2024 №11478/26-15-23-05-19, №11482/26-15-23-05-19, відповідно до ст. 20, с.77, ст.82 Податкового кодексу України, наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 01.05.2024 №2859-п, співробітниками Головного управління ДПС у м. Києві проведена документальна планова виїзна перевірка Представництва «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР ВЕ ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» ( Представництво) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 14.03.2018 до 31.12.2023, валютного - за період з 14.03.2018 по 31.12.2023, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 14.03.2018 по 31.12.2023 та іншого за відповідний період, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки, результати якої оформлені актом від 17.06.2024 №67737/Ж5/26-15-23-05-21/26628173 (акт перевірки).

За висновками акта перевірки від 17.06.2024 №67737/Ж5/26-15-23-05-21/26628173 перевіркою представництва «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР ВЕ ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» встановлені порушення:

- п.п.133.2.2 п.133.2 ст.133, п.133.3 ст.133, п.п.141.4.7 п.141.4 ст.141 Податкового кодексу України , в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 294960 грн., у тому числі за 2020 рік на суму -294960 грн.;

- п.п.168.1.1, п.п.168.1.2 та п.п.168.1.5 п. 168.1 ст.168, п.п.168.4.4 п.168.4 ст.168 Податкового кодексу України щодо несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету у сумі 1223108,06 грн., в т.ч. у 2022 році 764303,87 грн., у 2023 році -458804,19 грн.;

- п.51.1 ст. 51, п.70.16 ст.70, п.п.176.2 «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України та розділ 3 «Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осфб, і сум утриманого з них податку» затверджений наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4 щодо подання з помилками податкового розрахунку за ІІ квартал 2018 року та несвоєчасне подання - за ІІ квартал 2022 року.

На підставі висновків акта перевірки від 17.06.2024 №67737/Ж5/26-15-23-05-21/26628173 Головним управлінням ДПС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 19.07.2024 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток іноземних юридичних осіб на суму 294960 грн.;

- від 19.07.2024 №5, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 305777,02 грн., з яких штрафні санкції 305777,02 грн.;

- від 19.07.2024 №5, яким застосовані штрафні санкції у сумі 1020,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати.

Рішенням Державної податкової служби України від 27.09.2024 №29205/6/99-00-06-01-01-06 залишено без змін податкові повідомлення-рішення головного управління ДПС у м. Києві від 1907.2024 №, №5, №5, а скаргу без задоволення.

Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 2 КАС України зазначає, що основними завданнями (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4 ст. 9 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

1. Щодо податкового повідомлення-рішення від 19.07.2024 №.

Статтею 3 ПК України встановлено, що податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Порядок застосування міжнародного договору України про уникнення подвійного оподаткування стосовно повного або часткового звільнення від оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України встановлено статтею 103 ПК, відповідно до пункту 103.1 якої застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Реченням першим пункту 103.2 статті 103 цього кодексу передбачено, що особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу (якщо відповідна умова передбачена міжнародним договором) і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України.

За правилами підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 ПК України (в редакції, чинній до 23 травня 2020 року) суми прибутків нерезидентів, які провадять свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються в загальному порядку. При цьому таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який провадить свою діяльність незалежно від такого нерезидента.

У разі якщо нерезидент провадить свою діяльність в Україні та за її межами і при цьому не визначає прибуток від своєї діяльності, що ведеться ним через постійне представництво в Україні, сума прибутку, що підлягає оподаткуванню в Україні, визначається на підставі складення нерезидентом окремого балансу фінансово-господарської діяльності, погодженого з контролюючим органом за місцезнаходженням постійного представництва, з урахуванням вимог, визначених статтею 39 цього Кодексу.

У разі неможливості визначити шляхом прямого підрахування прибуток, отриманий нерезидентами з джерелом його походження з України, оподатковуваний прибуток визначається контролюючим органом як різниця між доходом та витратами, визначеними шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7 з урахуванням вимог, визначених статтею 39 цього Кодексу.

У подальшому, Законом України №466-IX від 16 січня 2020 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон №466-IX) абзаци другий і третій підпункту 141.4.7 було викладено в наступній редакції:

«Постійне представництво визначає обсяг оподатковуваного прибутку, отриманого протягом звітного (податкового) періоду, відповідно до принципу «витягнутої руки». Оподатковуваний прибуток постійного представництва має відповідати прибутку незалежного підприємства, що здійснює таку саму або аналогічну діяльність у таких самих або аналогічних умовах і діє в повній незалежності від нерезидента, постійним представництвом якого воно є.

Обсяг оподатковуваного прибутку постійного представництва розраховується відповідно до положень статті 39 цього Кодексу».

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що саме від наявності підстав для визнання представництва нерезидента постійним залежить порядок оподаткування його доходів.

У свою чергу, законодавче визначення «постійного представництва» міститься у підпункті 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України.

Так, в редакції зазначеної статті, що була чинна до 23 травня 2020 року, було закріплено, що «постійне представництво - постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар`єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів, сервер.

З метою оподаткування термін «постійне представництво» включає будівельний майданчик, будівельний, складальний або монтажний об`єкт чи пов`язану з ними наглядову діяльність, якщо тривалість робіт, пов`язана з таким майданчиком, об`єктом чи діяльністю, перевищує шість місяців; надання послуг нерезидентом (крім послуг з надання персоналу), у тому числі консультаційних, через співробітників або інший персонал, найнятий ним для таких цілей, але якщо така діяльність провадиться (в рамках одного проекту або проекту, що пов`язаний з ним) в Україні протягом періоду або періодів, загальна тривалість яких становить більш як шість місяців, у будь-якому дванадцятимісячному періоді; резидентів, які мають повноваження: діяти від імені виключно такого нерезидента (проведення переговорів щодо суттєвих умов та/або укладення договорів (контрактів) від імені цього нерезидента), що призводить до виникнення у цього нерезидента цивільних прав та обов`язків; та/або утримувати (зберігати) запаси товарів, що належать нерезиденту, із складу яких здійснюється поставка товару від імені нерезидента, крім резидентів, що мають статус складу тимчасового зберігання або митного ліцензійного складу.

Постійним представництвом не є використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації або доставки товарів чи виробів, що належать нерезиденту; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; зберігання запасів товарів або виробів, що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для нерезидента; направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; утримання постійного місця діяльності виключно з метою провадження для нерезидента будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер».

Однак, Законом №466-IX абзаци другий і третій підпункту 14.1.193 замінено двадцятьма чотирма новими абзацами нового змісту.

Так, з метою оподаткування термін «постійне представництво» включає: б) надання послуг нерезидентом (крім послуг з надання персоналу), у тому числі консультаційних, через співробітників, найнятих ним для таких цілей, якщо така діяльність провадиться (в рамках одного проекту або проекту, що пов`язаний з ним) в Україні протягом періоду або періодів, загальна тривалість яких становить більш як 183 дні у будь-якому дванадцятимісячному періоді (абзац четвертий підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Постійним представництвом не є: а) використання будівель або споруд виключно з метою зберігання, демонстрації товарів чи виробів, що належать нерезиденту; б) зберігання запасів (товарів або виробів), що належать нерезиденту, виключно з метою зберігання або демонстрації; в) зберігання запасів (товарів або виробів), що належать нерезиденту, виключно з метою переробки іншим підприємством; г) утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збору інформації для нерезидента; ґ) направлення у розпорядження особи фізичних осіб у межах виконання угод про послуги з надання персоналу; д) утримання постійного місця діяльності з іншою метою (абзаци 16-23 підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Відповідно до абзацу 24 підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, зазначених у підпунктах «a» - «д» цього підпункту, за умови, що такі види діяльності (їх комбінація) мають підготовчий або допоміжний характер для такого нерезидента, не є постійним представництвом.

Постійне представництво нерезидента в Україні визнається також у разі, якщо діяльність в Україні здійснюють декілька нерезидентів - пов`язаних осіб, якщо така діяльність у сукупності виходить за межі діяльності підготовчого або допоміжного характеру для такої групи нерезидентів - пов`язаних осіб. У такому разі постійне представництво визнається для кожного такого нерезидента - пов`язаної особи. Даний абзац застосовується лише у випадку, коли діяльність таких нерезидентів - пов`язаних осіб в Україні становить у сукупності взаємодоповнюючі функції тісно пов`язаного бізнес-процесу (абзац 25 підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, підпункт 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлює низку критеріїв, за якими постійне місце діяльності нерезидента слід розглядати як постійне представництво.

У той же час, пункт 3.2 статті 3 ПК України передбачає, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Так, Законом № 37/98-ВР від 16.01.1998 Верховна Рада України ратифікувала Угоду між Урядом України і Урядом Турецької Республіки про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доход і майно з 29.04.1998 (Угода).

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 5 Угоди для цілей цієї Угоди термін "постійне представництво" означає постійне місце діяльності, через яке повністю або частково здійснюється комерційна діяльність підприємства.

Термін "постійне представництво", зокрема, включає: a) місце управління; b) філіал; c) офіс; d) фабрику; e) майстерню; f) установку або споруду для розвідки природних ресурсів; g) шахту, нафтову або газову свердловину, кар`єр або будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; h) склад або іншу споруду, що використовується як торгова точка.

Будівельний майданчик, споруда, монтажний або складальний об`єкт або керівна діяльність, що пов`язана з ними, є постійними представництвами лише в тому разі, якщо такий об`єкт або така діяльність існують під час періоду більше дванадцяти місяців. Майданчик існує з того моменту, коли підрядчик починає роботу, включаючи будь-яку підготовчу роботу на складальному об`єкті або будівельному майданчику (пункт 3 статті 5 Угоди).

У той же час, згідно з пунктом 4 статті 5 Угоди незважаючи на попередні положення цієї статті, термін "постійне представництво" не включає:

а) використання споруд виключно з метою зберігання, показу або поставки товарів чи виробів, що належать підприємству;

b) утримання запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою зберігання, показу або поставки;

c) утримання запасів товарів або виробів, що належать підприємству, виключно з метою переробки іншим підприємством;

d) утримання постійного місця діяльності виключно з метою закупівлі товарів чи виробів або для збирання інформації для підприємства;

e) утримання постійного місця діяльності виключно з метою здійснення для підприємства будь-якої іншої діяльності, яка має підготовчий або допоміжний характер;

f) утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, перелічених у підпунктах від а) до е), за умови, що сукупна діяльність постійного місця діяльності, яка виникає внаслідок такої комбінації, має підготовчий або допоміжний характер.

Отже, як національне, так і міжнародне законодавство встановлює, що одним із випадків, коли господарська діяльність нерезидента, що здійснюється через його представництво в Україні, не підпадає під визначення «постійне представництво» є здійснення таким представництвом комбінації видів діяльності, описаних в інших підпунктах пункту 4 статті 5 Конвенції, якщо наслідком такої комбінації є сукупна діяльність підготовчого чи допоміжного характеру.

Позивачем стверджується, що Представництвом здійснюється діяльність допоміжного та підготовчого характеру до діяльності материнської компанії - Компанії «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ».

У противагу, відповідач наполягає, що Представництвом здійснювалась діяльність продуктивного (комерційного) характеру та останнє не мало право користуватися податковими пільгами, встановленими Конвенцією для Представництва в результаті чого перевіркою встановлено порушення Представництвом пп.133.2.2 п.133.2, п.133.3 ст. 133, пп.141.4.7 п.141.4 ст. 141 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток за 2020 рік на 294960 гривень.

Суд враховує, що приведена вище Угода відповідає Модельній конвенції Організації економічного співробітництва і розвитку щодо податків на доходи і капітал, яка становить джерело уніфікованих рішень щодо найбільш поширених питань, які виникають у сфері міжнародного оподаткування та усунення подвійного оподаткування.

У контексті спірних правовідносин для інтерпретації термінів міжнародного договору про уникнення подвійного оподаткування всіма країнами, які не зазначили про інше, має застосовуватись однорідне тлумачення, джерелом якого є, насамперед, Коментарі до Модельної конвенції ОЕСР.

Так, пункт 24 Коментарів до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2014 року) роз`яснює, що часто буває важко відрізнити діяльність, яка має підготовчий або допоміжний характер, від тієї, яка не має. Вирішальним критерієм є те, чи діяльність представництва сама по собі є істотною та значною частиною діяльності підприємства в цілому. Кожен випадок слід розглядати окремо. У будь-якому випадку постійне місце діяльності, головна мета якого ідентична головній меті всього підприємства, не здійснює підготовчу або допоміжну діяльність.

Такі ж за змістом положення знайшли відображення і у пункті 59 Коментарів до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2017 року).

Пункт 60 Коментарів до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2017 року) деталізує, що діяльність, яка має допоміжний характер, як правило, відповідає діяльності, яка здійснюється для підтримки, але не є суттєвою та істотною частиною діяльності підприємства в цілому. Це малоймовірно, що діяльність, яка вимагає значної частки активів та працівників підприємства, може розглядатись як така, що має допоміжний характер.

У свою чергу, Верховний Суд у постановах від 24.05.2019 (справа №826/3191/13-а), від 16.03.2020 (справа №826/7675/18) зазначав, що для розмежування «постійного» представництва від «непостійного» (некомерційного) слід виділити ключові характеристики, які слугують базою для їх розмежування.

Насамперед, діяльність некомерційного представництва має виключно підготовчий або допоміжний характер щодо діяльності материнської компанії і має бути відмінною від статутних функцій материнської компанії.

Відповідно, постійним представництвом визнається особа, яка загалом здійснює діяльність, аналогічну материнській компанії, або якщо така діяльність є переважною.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 15.03.2016 (справа №826/14127/14), відповідно до якої у разі здійснення представництвом нерезидента видів або виду діяльності, яка є тотожною основній діяльності нерезидента, таке представництво набуває статусу постійного представництва, а його діяльність на території України оподатковується в загальному порядку.

Отже, одним із визначальних критеріїв для відмежування «постійного» представництва від «непостійного» є характер діяльності, що здійснюється материнською компанією і її представництвом у договірній країні.

При цьому, вирішення питання того, чи належить така діяльність до підготовчої та/або допоміжної підлягає встановленню у кожному конкретному випадку окремо з урахуванням відповідних особливостей здійснення такої діяльності.

Таким чином, при розмежуванні основної діяльності та підготовчої або допоміжної діяльності слід враховувати, що: підготовча чи допоміжна діяльність має здійснюватися на користь нерезидента, а не для третіх осіб; під основною діяльністю зазвичай сприймається діяльність, що є суттєвою і важливою виходячи із змісту комерційних цілей і завдань організації; підготовча діяльність передує початку основної діяльності нерезидента на території України; допоміжна діяльність забезпечує процес ведення основної господарської діяльності нерезидентом, здійснюється одночасно з основною діяльністю, при цьому до основної не відноситься.

Довідкою Головного управління доходів Головного податкового управління Стамбулу Міністерства фінансів та доходів Турецької Республіки від 17.11.2023 підтверджується, що компанія «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» у 2020, 2021, 2022 роках була резидентом Туреччини, у зв`язку з чим податок на дохід підприємств з доходу отриманого від міжнародної діяльності сплачує в Туреччині.

Представництво «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» зареєстровано Міністерством економіки України 10.01.2018 №ПІ-5312, податковий номер Представництва 26628173. Місцезнаходження Представництва відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, буд.86-д.

Представництво «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» взято на податковий облік в органах ДПС 14.03.2018 за №81914, станом на 10.06.2024 перебуває на обліку в ДП у Голосіївському районі ГУ ДПС у м. Києві.

Відповідно до Положення про Представництво «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» в Україні, Представництво створене Акціонерним товариством «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ», яке знаходиться за адресою: квартал Бахчеліевлер, вулиця художника Халіма, бізнес-центр «Кадир Хас Центр» № 7, вхід 32, Бахчеліевлер, Стамбул, Туреччина, зареєстроване належним чином і діюче в якості юридичної особи з повноваженнями, якими воно наділене відповідно з турецьким законодавством, є резидентом Туреччини, на якого поширюються положення Конвенції між урядом України та урядом Турецької Республіки про усунення подвійного оподаткування та ратифікована Законом № 37/98-ВР від 16 січня 1998р.

Товариство знаходиться на фіскальному обліку в Управлінні Торгової Реєстрації міста Стамбул, дата 15.12.2006р., податковий номер 860576007, декларує і оплачує корпоративний податок і податок на додану вартість.

Представництво здійснює свою діяльність у відповідності з цим Положенням і повноваженнями, наданими Уповноваженій особі Товариством. Головною уповноваженою особою є Директор Представництва, який діє на підставі Довіреності та повинен найкращим чином реалізовувати свої функції для виконання і здійснення всіх дій, необхідних і передбачених законодавством, та нормативними актами України з метою забезпечення функціонування в Україні Представництва.

Товариство має право регулювати діяльність Представництва шляхом надання окремих завдань, розпоряджень та наказів щодо його дій.

Одним із основних видів діяльності Товариства є діяльність у сфері виробництва, зберігання, імпорту та експорту різного роду ліків, стоматологічних та медичних товарів.

Представництво створене щоб здійснювати для Товариства діяльність, яка носить допоміжний та підготовчий характер, а саме функції, що пов`язані з:

комплексним дослідженням фармацевтичного ринку, в тому числі: аналіз вимог ринку до товару; аналіз економічної кон`юнктури; аналіз форм та методів торгової практики; аналіз структури ринку; аналіз поведінки покупців та споживачів на фармацевтичному ринку їх особливості та мотивація; аналіз інфраструктури ринку; сегментація фармацевтичного ринку;

проведенням ознайомлювальних консультацій, зустрічей, семінарів;

проведенням маркетингових досліджень;

організацією презентацій, тренінгів;

та інші види діяльності, які носять допоміжний і підготовчий характер по відношенню до основних видів діяльності Товариства.

Для цілей вивчення попиту на медичні препарати на території України, Представництво проводить представницькі зустрічі, організовує та приймає участь у виставках, конференціях і семінарах, розробляє маркетингові стратегії та виготовляє макети, що супроводжують презентації. Результати досліджень передаються безпосередньо до головного офісу Товариства у Туреччину та складають його комерційну таємницю.

Отже, як вбачається із Положення, при порівнянні видів діяльності Представництва та Товариства, то вбачається, що види діяльності материнської Компанії та Представництва не тотожні, при тому види діяльності Представництва носять допоміжний та підготовчий характер відносно материнської Компанії.

Зокрема, аналізуючи фактичний характер діяльності Представництва, можна дійти висновку, що інформація отримана внаслідок здійснення дослідження фармацевтичного ринку, аналіз кон`юнктури та структури ринку тощо не є продуктом, який далі продається материнською компанію третім особам в межах її основної діяльності.

Як вказує позивач, фактично, для цілей вивчення попиту на лікарські засоби та дієтичні добавки на території України, Представництво проводило представницькі зустрічі, організовувало та приймало участь у виставках, конференціях і семінарах, розробляло маркетингові стратегії та замовляло послуги по виготовленні макетів, промо- матеріалів, що супроводжували презентації для фармацевтичних препаратів та дієтичних добавок, що виробляються для компанії «Асфарма Медікал Дентал Урюнлер Be Ілач Санайі Тіджарет Анонім Шіркеті» Туреччина.

Для здійснення вищезазначених функцій, Представництво має найманих працівників, придбало офісну техніку, орендує офісне приміщення та легкові автомобілі, на що отримує фінансування від нерезидента.

Натомість, як вбачається зі змісту акта перевірки відповідачем не було здійснено порівняння діяльності Представництва та Компанії, проте незважаючи на відсутність такого аналізу, відповідачем зроблено висновок, що діяльність Представництва повністю збігається з діяльність материнської компанії, а отже відповідає діяльності постійного представництва.

Обґрунтовуючи такі висновки, відповідач посилається на директора Представництва, оскільки директор Представництва (керівник нерезидента зареєстрованого на території України) «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» Демірджі Мустафа Джем:

- розпоряджається всіма активами компанії в Україні у вигляді грошових коштів на рахунку (шляхом управління банківським рахунком компанії);

- наймає та звільняє персонал для роботи на Представництві «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ»;

- укладає та підписує від імені Нерезидента ASFARMA MEDIKAL DENTAL URUNLER VE ILAC SANAYI TICARET ANONIM SIRKETI, Турецька Республіка та за його дорученням господарські договори з суб`єктами господарювання-резидентами, на підставі яких відбувались операції зарахування/списання коштів на банківських рахунках та придбання та продаж послуг і матеріальних активів.

За висновком контролюючого органу сукупність дій з укладання договорів, найм персоналу, управління офісом Представництва та коштами компанії «ASFARMA MEDIKAL DENTAL URUNLER VE ILAC SANAYI TICARET ANONIM SIRKETI», Турецька Республіка, здійснювалась в місці діяльності, яке може ототожнюватись з місцем здійснення господарської діяльності компанією «ASFARMA MEDIKAL DENTAL URUNLER VE ILAC SANAYI TICARET ANONIM SIRKETI».

Суд критично оцінює такі посилання відповідача з наступних підстав.

Так, пункт 26 Коментаря до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2014 року) вказує, що підпараграф «е» чітко визначає, що діяльність за постійним місцем діяльності повинна здійснюватися для підприємства. Постійне місце діяльності, яке надає послуги не тільки своєму підприємству, але й безпосередньо іншим підприємствам, наприклад, іншим компаніям групи, до якої належить компанія, що володіє постійним місцем діяльності, не підпадає під дію підпараграфу «е».

За змістом пункту 28 Коментаря до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2014 року) постійне представництво існує, якщо постійне місце діяльності, яке виконує будь-яку із функцій, перелічених у параграфі 4, мало виконувати їх не лише від імені підприємства, до якого воно належить, але й від імені інших підприємств.

Аналогічно пункт 61 Коментаря до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2017 року) вказує, що підпараграфи «а»-«е» стосуються діяльності, яка здійснюється для самого підприємства, отже, постійне підприємство існувало б, якби така діяльність виконувалась від імені інших підприємств у тому самому постійному місці діяльності.

Суд акцентує увагу, що з аналізу акта перевірки вбачається, відповідач дійшов висновку, що позивач є постійним представництвом нерезидента без посилання на конкретні положення установчих документів, без аналізу основних видів діяльності нерезидента та мети створення представництва, за відсутності аналізу змісту та виду діяльності представництва, мети та результатів її проведення, у тому числі в контексті спірних відносин, відтак, відповідачем не надано відповідної правової оцінки дійсному статусу Представництва та не надано жодних належних та допустимих доказів, у розмінні Кодексу адміністративного судочинства України, на підтвердження своїх тверджень.

Посилаючись на вчинення дій директором Представництва, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів укладання комерційних договорів спрямованих на отримання прибутку, не надано жодних доказів, які б свідчили, що діяльність позивача була спрямована на досягнення економічних і соціальних результатів та більше того, що від такої діяльності Представництвом отримано дохід (прибуток) нерезидента.

Поряд з наведеним, як приписи абзацу 24 підпункту 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 ПК України, так і пункту 4 статті 5 Конвенції прямо передбачають, що не розглядається як постійне представництво утримання постійного місця діяльності виключно для здійснення будь-якої комбінації видів діяльності, зазначених у підпунктах «a» - «д» зазначеного підпункту ПК України (підпунктах від «а» до «e» пункту 4 статті 5 Конвенції), за умови, що такі види діяльності (їх комбінація) мають підготовчий або допоміжний характер для такого нерезидента.

Враховуючи, що діяльність Представництва «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» на території України носить виключно допоміжний характер для здійснення основної діяльності материнської компанії, тому незалежно від тривалості перебування Представництва за певним місцем розташування, кількості персоналу та обсягу наявних основних засобів, відсутні підстави для надання такому представництву статусу «постійного», поки його діяльність обмежується функціями суто підготовчого та/або допоміжного характеру.

Аналогічний підхід застосовано і в пункті 28 Коментаря до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2014 року), пункті 70 Коментаря до статті 5 Модельної конвенції ОЕСР (в редакції 2017 року).

Крім того, вказана позиція узгоджуються з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 15.02.2024 у справі № 640/35881/21.

Підсумовуючи викладене, суд висновує, що у спірних правовідносинах відсутні підстави вважати, що діяльність Представництва «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» містить ознаки постійного представництва, отже, відповідач помилково застосував до діяльності позивача положення підпункту 141.4.7 пункту 141.4 статті 141 ПК України, що в свою чергу призвело до неправомірного донарахування грошових зобов`язань з податку на прибуток, відтак, суд визнає податкове повідомлення рішення-рішення від 19.07.2024 № протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

2. Щодо податкового повідомлення-рішення від 19.07.2025 №5.

Згідно ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах передбачених законом.

За визначенням, наведеним у пп. 15.1 ст. 15 ПК України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

В силу обов`язків, закріплених у ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Пунктом 31.1 ст. 31 ПК України передбачено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Згідно п. 38.1 ст. 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

За приписами пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно пп.168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки, небанківські надавачі платіжних послуг приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання платіжної інструкції на перерахування цього податку до відповідного бюджету або платіжної інструкції на зарахування коштів у сумі цього податку на єдиний рахунок, визначений статтею 35-1 цього Кодексу.

Положеннями пп.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України встановлено, що якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Для цілей цього розділу та пункту 54.2 статті 54 цього Кодексу під терміном "граничний термін сплати до бюджету податку" розуміються строки сплати податку, визначені цим пунктом (пп.168.16 п.168.1 ст.168 ПК України).

Згідно п.125-1.1 ст.125-1 ПК України ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

За приписами п.125-1.2 ст.125-1 ПК України передбачено, що ті самі дії, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення слугували висновки контролюючого органу про несвоєчасну сплату (перерахування) податку на доходи фізичних осіб із заробітної плати найманих працівників до бюджету, за період лютий 2022 року вересень 2023 року у сумі 1223108,06 грн.

У той же час, позивач посилається на Закон № 2260-ІХ, який доповнив підпункт 69.2 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України положеннями, відповідно до яких у разі виявлення порушень законодавства за результатами проведення перевірок до платників податків застосовується відповідальність згідно з цим Кодексом, законами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, з урахуванням обставин, передбачених підпунктом 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 цього Кодексу, що звільняють від фінансової відповідальності.

Також, підставою для скасування податкового повідомлення-рішення про застосування відносно позивача штрафних санкцій позивач зазначає лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1, що оприлюднений у вільному доступі на офіційному веб-сайті ТПП України, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години ЗО хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Надаючи правову оцінку таким посиланням позивача, суд дійшов наступних висновків.

18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 533- IX (далі - Закон № 533- IX).

У зв`язку із набранням чинності Закону № 533-ІХ (з урахуванням змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX та Закону України від 13 травня 2020 року № 591-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)») підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України доповнений пунктом 52-1 такого змісту:

«За порушення податкового законодавства, вчинені протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), штрафні санкції не застосовуються, крім санкцій за:

порушення вимог до договорів довгострокового страхування життя чи договорів страхування в межах недержавного пенсійного забезпечення, зокрема страхування додаткової пенсії;

відчуження майна, що перебуває у податковій заставі, без згоди контролюючого органу;

порушення вимог законодавства в частині:

обліку, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

цільового використання пального, спирту етилового платниками податків;

обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального;

здійснення суб`єктами господарювання операцій з реалізації пального або спирту етилового без реєстрації таких суб`єктів платниками акцизного податку;

порушення нарахування, декларування та сплати податку на додану вартість, акцизного податку, рентної плати.

Протягом періоду з 1 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), платникам податків не нараховується пеня, а нарахована, але не сплачена за цей період пеня підлягає списанню».

Пункт 52-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України містив чітку вказівку на темпоральний критерій незастосування штрафних санкцій за вчиненні відповідні порушення: з 1 березня 2020 року і по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину.

Законодавець шляхом внесення змін до ПК України запровадив мораторій на застосування штрафних санкцій, у тому числі за порушення термінів сплати грошових зобов`язань самостійно визначених платником податків.

Слід враховувати, що карантин Кабінет Міністрів України установив на підставі Постанови від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року. Постановою від 27 червня 2023 року № 651 Кабінет Міністрів України відмінив з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Разом з тим до завершення карантину Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан, який на підставі Указів Президента України неодноразово продовжувався та станом на час розгляду справи триває.

З метою реалізації необхідних заходів щодо підтримки військових і правоохоронних підрозділів у відбитті збройного нападу російської федерації та забезпечення прав і обов`язків платників податків Верховна Рада прийняла Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей оподаткування та подання звітності у період дії воєнного стану» від 3 березня 2022 року № 2118-IX, який набрав чинності 7 березня 2022 року.

Законом № 2118-IX підрозділ 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України доповнений пунктом 69, яким установлено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, справляння податків і зборів здійснюється з урахуванням особливостей, визначених у цьому пункті.

У подальшому Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану» від 12 травня 2022 року № 2260-IX.

У зв`язку із набранням чинності 27 травня 2022 року Закону № 2260-IX підпункт 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України викладено у такій редакції:

«У разі відсутності у платника податків можливості своєчасно виконати свій податковий обов`язок щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових або акцизних накладних, розрахунків коригування, подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового тощо, платники податків звільняються від передбаченої цим Кодексом відповідальності з обов`язковим виконанням таких обов`язків протягом шести місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Платники податків, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових накладних, розрахунків коригування, звільняються від відповідальності за несвоєчасне виконання таких обов`язків, граничний термін виконання яких припадає на період, починаючи з 24 лютого 2022 року до дня набрання чинності Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану за умови реєстрації такими платниками податкових накладних та розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних до 15 липня 2022 року, подання податкової звітності до 20 липня 2022 року та сплати податків та зборів у строк не пізніше 31 липня 2022 року.

Порядок підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у цьому підпункті, та перелік документів на підтвердження затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику».

Відтак з набранням чинності Законом № 2260-IX передбачене підпунктом 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України звільнення від відповідальності поставлене в залежність від підтвердження у визначеному законодавством порядку можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язку, зокрема, щодо сплати податків.

Закон № 2260-IX підпункт 69.2 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України доповнив положеннями, відповідно до яких у разі виявлення порушень законодавства за результатами проведення перевірок до платників податків застосовується відповідальність згідно з цим Кодексом, законами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, з урахуванням обставин, передбачених підпунктом 112.8.9 пункту 112.8 статті 112 цього Кодексу, що звільняють від фінансової відповідальності.

При цьому вимоги законодавства щодо мораторію (зупинення) застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на період дії воєнного, надзвичайного стану та/або на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), не застосовуються.

Отже, з 27 травня 2022 року припинили застосовуватися положення законодавства щодо мораторію (зупинення) застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) на період дії воєнного, надзвичайного стану та/або на період дії карантину, які поширювалися на правовідносини, що врегульовувались пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України.

У той же час, Законом України від 12.05.2022 за № 2260-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей податкового адміністрування податків, зборів та єдиного внеску під час дії воєнного, надзвичайного стану», який набрав чинності 27.05.2022, внесено зміни до п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, згідно з яким тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, встановлено особливості для справляння податків і зборів.

Згідно з підпунктом 69.1 п. 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України у разі відсутності у платника податків можливості своєчасно виконати свій податковий обов`язок щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 цього Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових або акцизних накладних, розрахунків коригування, подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового тощо, платники податків звільняються від передбаченої цим Кодексом відповідальності з обов`язковим виконанням таких обов`язків протягом шести місяців після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Платники податків, які мають можливість своєчасно виконувати податкові обов`язки, звільняються від відповідальності за несвоєчасне виконання таких обов`язків щодо строків сплати податків та зборів за звітні (податкові) періоди - 2021 рік (для річного звітного (податкового) періоду), I квартал 2022 року (для квартального звітного (податкового) періоду), січень - травень 2022 року (для місячного звітного (податкового) періоду), за умови їх сплати не пізніше 1 серпня 2022 року (для сплати податку на доходи фізичних осіб та/або військового збору - не пізніше 31 грудня 2022 року).

29.07.2022 року Наказом Міністерства фінансів України № 225 затверджено Порядок підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків обов`язків, визначених у підпункті 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України.

Згідно з п. 1, п. 2 розділу І Порядку № 225 цей Порядок розроблено відповідно до підпункту 69.1 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України з метою тимчасового, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, підтвердження платниками податків можливості чи неможливості своєчасного виконання податкового обов`язку щодо дотримання термінів сплати податків та зборів, подання звітності, у тому числі звітності, передбаченої пунктом 46.2 статті 46 глави 2 розділу II Кодексу, реєстрації у відповідних реєстрах податкових або акцизних накладних, розрахунків коригування, подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового тощо. Дія цього Порядку поширюється на платників податків фізичних осіб резидентів України, зокрема самозайнятих осіб, юридичних осіб (резидентів і нерезидентів України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування, та на яких покладено обов`язок зі сплати податків та зборів, подання звітності, виконання інших обов`язків, передбачених Кодексом або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Розділом II Порядку підтвердження можливості чи неможливості виконання платником податків податкових обов`язків та спосіб інформування контролюючих органів передбачені підстави неможливості виконання платниками податків юридичними особами та їх відокремленими підрозділами податкових обов`язків (у тому числі обов`язків податкових агентів) є:

1) втрата (знищення чи зіпсуття) первинних документів, комп`ютерного та іншого обладнання внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації;

2) неможливість використати чи вивезти документи, комп`ютерне та інше обладнання внаслідок ведення бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією російської федерації;

3) використання чи вивезення документів, комп`ютерного або іншого обладнання, пов`язане з ризиком для життя чи здоров`я посадової особи платника податків або неможливе у зв`язку з встановленням уповноваженими органами державної влади відповідно до закону в умовах воєнного стану заборон та/або обмежень;

4) можливість витоку інформації щодо обсягів та місць зберігання пального або спирту етилового та їх знищення надалі внаслідок складання та реєстрації акцизних накладних, та/або подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового, та/або подання заявки на переміщення пального або спирту етилового транспортними засобами, що не є акцизними складами пересувними тощо (виключно в частині виконання визначених цим абзацом обов`язків);

5) відсутність у платника податків інших посадових осіб, уповноважених відповідно до законодавства нараховувати, стягувати та вносити до бюджету податки, збори, а також вести бухгалтерський облік, складати та подавати податкову та фінансову звітність, відсутність можливості у власника призначити таких посадових осіб за умови відсутності у такого платника податків об`єктів оподаткування, або показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу, може бути пов`язана з такими обставинами:

посадова особа є одночасно одним із власників юридичної особи за умови, що відсутність такого співвласника (акціонера, учасника, засновника) унеможливлює прийняття рішення про призначення на постійній або тимчасовій основі іншої посадової особи;

юридична особа заснована на власності окремої фізичної особи, яка одночасно є єдиною посадовою особою такої юридичної особи.

6) перебування (податкова адреса платника податків та/або фактичне знаходження/знаходження виробничих потужностей тощо) на території населеного пункту, у якому ведуться воєнні (бойові) дії, який (які) знаходиться в оточенні (блокуванні) або тимчасово окупований збройними формуваннями російської федерації;

7) інші обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), підтверджені документально.

До платників податків, у тому числі щодо своєї філії, представництва, відокремленого чи іншого структурного підрозділу, які на дату набрання чинності цим Порядком мають можливість подати до контролюючого органу заяву та документи (копії документів), інформацію про відсутність можливості виконання податкових обов`язків, застосовуються такі правила.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку № 225, у разі неможливості виконання платником податків податкового обов`язку, у тому числі щодо своєї філії, представництва, відокремленого чи іншого структурного підрозділу, платник податків подає не пізніше 30 вересня 2022 року заяву про відсутність такої можливості (крім виконання обов`язку щодо реєстрації акцизних накладних та/або подання електронних документів, що містять дані про фактичні залишки пального та обсяг обігу пального або спирту етилового, та/або подання заявки на переміщення пального або спирту етилового транспортними засобами, що не є акцизними складами пересувними тощо) разом з вичерпним переліком документів (копій документів), інформації, які передбачені Переліком документів, що підтверджують неможливість платника податків - юридичної особи, у тому числі щодо своєї філії, представництва, відокремленого чи іншого структурного підрозділу своєчасно виконати свій податковий обов`язок, у тому числі обов`язок податкового агента, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2022 за № 225 або Переліком документів, що підтверджують неможливість платника податків - фізичної особи, зокрема самозайнятої особи, своєчасно виконати свій податковий обов`язок, у тому числі обов`язок податкового агента, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 29.07.2022 за № 225 до контролюючого органу в порядку, передбаченому пунктом 8 цього розділу.

Пунктом 1 розділу ІІІ Порядку № 225 встановлено, що контролюючий орган встановлює причинно-наслідковий зв`язок між обставинами непереборної сили (форс-мажорними обставинами), що сталися в результаті збройної агресії російської федерації, безпосереднім впливом таких обставин саме на такого платника та можливістю виконання ним податкового обов`язку станом на дату, на яку припадає граничний термін виконання такого обов`язку, та керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає вмотивоване рішення щодо можливості чи неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку за формою, що додається.

Аналіз наведених правових норм показав, що у разі подання заяви, в якій конкретно визначено підстави неможливості виконання платником податків податкових обов`язків, саме контролюючий орган зобов`язаний встановити наявність чи відсутність причинно-наслідкового зв`язку між обставинами, які унеможливлюють виконання платником податкових обов`язків, що сталися в результаті збройної агресії російської федерації та можливістю виконувати свої податкові обов`язки.

З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що платник податків звільняється від відповідальності щодо порушення строків, в тому числі зі сплати, зокрема, і ПДФО, тільки у разі прийняття контролюючим органом рішення щодо неможливості своєчасного виконання платником податків свого податкового обов`язку.

У контексті наведених обставин, суд зазначає, що посилання на сам факт запровадження воєнного стану в Україні та зниження ділової активності, не можуть безумовно вважатись поважними причинами для звільнення від відповідальності за порушення строків сплати податкових зобов`язань, норми пункту 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України передбачають звільнення від відповідальності у разі відсутності у платника податків можливості своєчасно виконати свій податковий обов`язок, і за умови підтвердження неможливості виконання платником податків обов`язків в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач із відповідною заявою до контролюючого органу не звертався, а рішення органами ДПС з цього приводу не приймалося.

Поряд з вказаним, суд зазначає про безпідставність посилання позивача на лист торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, як на підтвердження обставин непереборної сили, які згідно з приписами п.п. 112.8.9. п. 112.8 ст.112 ПК України є підставою для звільнення позивача від сплати штрафних (фінансових) санкцій за порушення податкового законодавства.

Так, Законом України від 02 грудня 1997 року № 671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» (далі - Закон № 671/97-ВР) визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Водночас у постановах Верховного Суду від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс - мажорними саме для даного конкретного випадку.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст.14 Закону № 671/97-ВР торгово-промислова палата України, зокрема, засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Разом з цим відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону № 671/97-ВР торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Пунктом 6 Регламенту засвідчення торгово-промисловою палатою України (далі - ТПП) та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії ТПП України 18 грудня 2014 року №44(5) (далі - Регламент ТПП) визначено, що підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідним договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.

Згідно з Регламентом ТПП форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності за кожним окремим договором, виконання якого настало згідно з умовами договору i виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин, шляхом видачу сертифікату ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством та Регламентом.

ТПП України веде єдиний Реєстр сертифікатів, виданих ТПП України та регіональними ТПП (Реєстр сертифікатів), про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та Реєстр уповноважених осіб.

Отже, з урахуванням приписів Закону № 671/97-ВР та Регламенту ТПП, початок бойових дій на території України, для можливого звільнення платників податків від відповідальності, засвідчується ТПП України сертифікатом про наявність форс-мажорних обставин із зазначенням періоду дії таких обставин.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Згодом Указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні продовжувався і діє на теперішній час.

Тобто ТПП України листом повідомила «всіх, кого це стосується» про те, що з 24 лютого 2022 року зазначені обставини є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності України. Але Регламентом ТПП лист не визначено таким документом як сертифікат, що засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Проте лист ТПП України не є сертифікатом, що засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі № 906/540/22 зазначив, що лист торгово-промислової палати України від 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Матеріали справи не містять доказів отримання позивачем сертифікату торгово-промислової палати України, а лист торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 не є беззаперечним доказом неможливості своєчасного виконання податкового зобов`язання позивачем.

У той же час, суд, керуючись основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, але не виключно, офіційним з`ясуванням всіх обставин справи, встановив наступне.

Як вбачається з розрахунку штрафних (фінансових) санкцій нарахованих на суми несвоєчасної спати податку на доходи фізичних осіб до податкового повідомлення-рішення від 19.07.2024 №5, за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб до бюджету у сумі 1223108,06 грн., у тому числі у 2022 році 764303,87 грн., у 2023 році 458804,19 грн., до Представництва застосовано штрафні санкції у розмірі 25 % суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету відповідно до п.125-1.2 статті 125-1 Податкового кодексу України.

Як зазначалося вище, згідно з п.125-1.1 ст.125-1 ПК України ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

За приписами п.125-1.2 ст.125-1 ПК України передбачено, що ті самі дії, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Законом України від 16 січня 2020 року №466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі по тексту - Закон №466) в контексті реформування фінансової відповідальності запроваджено в межах Податкового кодексу України принцип винної відповідальності платника податку за податкові правопорушення шляхом внесення до норм ПК України наступних змін.

За визначенням пункту 109.1 статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Статтю 109 ПК України, зокрема, доповнено пунктом 109.3, згідно з яким у випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2-123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2-125-1.4 статті 125- 1 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.

Відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, визначено у статті 111 ПК України, відповідно до якої за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності: фінансова; адміністративна; кримінальна.

Фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність, що встановлюється згідно з цим Кодексом, застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) (пункт 111.2 статті 111 ПК України).

Особа вважається такою, що вчинила правопорушення повторно, якщо вона була притягнута до відповідальності у встановленому цим Кодексом порядку (111.4 статті 111 ПК України).

Відповідно до пункту 112.2 статті 112 ПК України особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Як передбачено у пункті 112.7 статті 112 ПК України у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків.

Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи.

Суд акцентує пунктом 125-1.2 статті 125-1 ПК України передбачено штрафні санкції за діяння, передбачені пунктом 125-1.1, але ті, що вчинені умисно.

Проте, податковим органом не обґрунтовано застосування до платника податку штрафу, саме за пунктом 125-1.2 статті 125-1 ПК України, відповідно контролюючий орган не навів обґрунтованих мотивів встановлення в діях платника податку умислу або мети ухилитися від сплати податків та зборів.

Суд враховує пояснення позивача, що заборгованість по сплаті ПДФО у Представництва виникла в наслідок повномаштабного вторгнення російської федерації на територію України. Основна сума заборгованості виникла в період лютий - травень 2022 року. У даний період тривала активна фаза війни, працівники фактично не працювали, але заробітна плата нараховувалась та виплачувалась, значна частина якої - це залишок коштів на рахунку, які Представництво отримало до 24 лютого 2022 року як цільове фінансування. Враховуючи те, що на той період ситуація в країні була критичною, цільове фінансування фактично припинилось. Тому у представництва були відсутні можливості сплати боргу. Незважаючи на це Представництво намагалося сплачувати наявну заборгованість в 2022 році, та поточні платежі, але вони погашали податковий борг згідно з черговістю його виникнення, та не враховувався напрямок сплати платежу.

У зв`язку з тим, що Представництво не здійснює комерційної діяльності на території України, а фінансується лише за рахунок головної компанії, в кінці 2022 року залишок заборгованості по сплаті податків був включений до бюджету на 2023 рік. В результаті чого в 2023 році були повністю сплачено всі заборгованості по податках.

Суд зазначає, що необхідною та достатньою підставою для встановлення умислу в діях платника є встановлення обставин, які прямо стверджують, що платник податку не тільки усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки, а й бажав їх настання. Саме бажання настання негативних наслідків є необхідною та достатньою умовою для встановлення умислу.

Таким чином, юридичним фактом, з яким законодавець пов`язує відповідальність у вигляді штрафу за пунктами 125-1.2 статті 125-1 ПКУ, є обов`язок доведення контролюючим органом вини платника податків у формі умислу.

У постанові від 08 грудня 2022 року по справі № 520/9294/21 Верховним Судом сформовано правовий підхід щодо застосування положень Податкового кодексу України, якими визначено вину як об`єктивну сторону податкових правопорушень, зауваживши на тому, що для встановлення наявності вини платника контролюючому органу необхідно довести не наявність відповідного ставлення платника податків до своїх протиправних дій/бездіяльності (усвідомлення своїх дій, розуміння наслідків тощо), а саме - що платник податків вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Беручи до уваги вищезазначену правову позицію касаційної інстанції, слідує наступний висновок, що розуміння вини платника у положеннях ПК України та її доведеності, судам слід було з`ясувати та перевірити доказами в матеріалах справи чи діяв позивач нерозумно, недобросовісно та без належної обачності у межах спірних обставин цієї справи, враховуючи при цьому судові рішення по справі №520/10317/2020 у розрізі дій позивача щодо сплати грошових зобов`язань у межах охопленого камеральною перевіркою від 30 червня 2021 року періоду.

Зокрема, слід враховувати, що умовами, які визначають вину особи у розумінні статті 112 ПК України, є:

- встановлення можливості дотримання особою правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, проте не вжиття цією особою достатніх заходів щодо їх дотримання;

- доведення контролюючим органом того, що вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Тобто саме можливість особи дотримуватися правил та норм, за порушення яких ПКУ передбачена відповідальність, однак не вжиття нею достатніх заходів щодо їх дотримання, через вчинення дій, які можуть бути кваліфіковані як нерозумні, недобросовісні та без належної обачності, за умови доведення цього контролюючим органом, є свідченням вини особи, у вчинені податкового правопорушення.

У постанові від 16 березня 2023 року по справі № 600/747/22-а Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у подібній категорії спору, висловився про те, що при вирішенні спору судам першочергово необхідно було встановити, чи вжив позивач всі достатні, необхідні та залежні від нього заходи з метою дотримання правил та норм, визначених у положеннях чинного законодавства, чи діяв він добросовісно, затримуючи сплати узгоджених податкових зобов`язань (наявність/відсутність непереборних обставин щодо несвоєчасної сплати), чи вчиняв всі необхідні активні дії, зокрема, щодо повідомлення відповідача про неможливість сплати податкових зобов`язань через відсутність коштів на рахунках чи неможливістю їх використання та щодо відшукування необхідних коштів. З`ясування судами вищезазначених обставин має суттєве значення для повного та всебічного розгляду справи та прийняття обґрунтованого та законного рішення. В той час, як недослідження вказаних питань під час судового розгляду справи, призводить до формального підходу до вирішення справи та невмотивованих, необґрунтованих висновків щодо відсутності умислу та вини платників податків, без достатніх на те підстав.

Матеріали справи не містить жодних належних доказів, які б підтверджували, що позивач удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених ПК України.

У свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, жодним чином не обґрунтовано правомірність застосування до платника податку саме пунктом 125-1.2 статті 125-1 ПК України, положення якого передбачають накладення штрафу в розмірі 25 % суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Оскільки відповідачем не надано доказів та не доведено факт умислу в діяннях позивача, суд вважає, що застосування пункту 125-1.2 статті 125-1 ПК України контролюючим органом, у даному випадку є протиправним.

У даному випадку, суд зазначає, що позивачем дійсно було несвоєчасно сплачено податок на доходи фізичних осіб, що є підставою для застосування пункту 125-1.1 статті 125-1 ПК України, яке тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10% суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

При цьому, суд не може перебирати на себе функцію контролюючого органу та здійснювати належний розрахунок штрафної санкції, оскільки адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу, адже завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Саме на податковий орган покладено повноваження стосовно визначення розміру штрафу, отже такі повноваження є дискреційними.

Отже, суд зазначає, що в даному випадку, суд позбавлений можливості виокремити (виділити) визначену суму в оскаржуваному ППР, та залишити його чинним в певній частині.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року по справі №819/1785/17:

«Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо неможливості самостійно здійснити такий обрахунок, внаслідок неможливості виокремлення із спірних повідомлень-рішень тієї суми, яка обрахована правильно, оскільки до сум заборгованості була безпідставно включена сума безнадійного боргу, неправильно визначалися періоди прострочення, невірно застосувалися розміри штрафних санкцій, що в межах судового провадження унеможливлює самостійний обрахунок судом штрафних санкцій, які підлягають стягненню з позивача.

Встановивши невідповідність частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства, наслідком такого є визнання акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину (пункт, речення) рішення або рішення в частині нарахування певної суми штрафних (фінансових) санкцій. Разом з тим, рішення, в якому недійсну частину не можна виокремити, ідентифікувати, є недійсним в цілому.

В контексті викладеного судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Водночас, визнання рішення контролюючого органу недійсним повністю у такій ситуації, дає йому можливість визначити в установленому Законом порядку правильне рішення, зокрема через прийняття нового рішення».

Надаючи правову оцінку підставам відповідальності і розміру податкового зобов`язання, нарахованого контролюючим органом, суд не вправі підміняти собою такий орган та приймати рішення щодо зміни чи визначення суми податкового зобов`язання. Суд, виключно, досліджує прийняті рішення суб`єкта владних повноважень на предмет їх відповідності закону.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави для висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 19.07.2024 №5 є протиправним та підлягає скасуванню.

3. Щодо податкового повідомлення-рішення від 19.07.2024 №5, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається; в) подавати на вимогу платника податку відомості про суму виплаченого на його користь доходу, суму застосованих соціальних податкових пільг та суму утриманого податку; г) подавати контролюючому органу інші відомості про оподаткування доходів окремого платника податку в обсягах та згідно з процедурою, визначеною цим розділом та розділом II цього Кодексу; ґ) нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.

Наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 року №4, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 року за №111/26556, затверджено форму Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) та Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку.

Пунктом 119.1 статті 119 ПК України передбачено, що неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не в повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми, нараховані (виплачені) фізичним особам за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020 гривень.

Передбачені цим пунктом штрафи не застосовуються у випадках, якщо недостовірні відомості або помилки в податковій звітності про суми доходів, нараховані (сплачені) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми, нараховані (виплачені) фізичним особам за товари (роботи, послуги), виникли у зв`язку з виконанням податковим агентом вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу та були виправлені відповідно до вимог статті 50 цього Кодексу.

Так, перевіркою встановлено порушення вимог п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України та розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, в частині надання з помилками податкового розрахунку (форма №1ДФ) за ІІ квартал 2018 року, а саме: невірний реєстраційний номер облікової картки платника податків, що призвели до зміни платника податків та є підставою для застосування штрафної санкції, передбаченої п.119.1 ст.119 Податкового кодексу України.

Суд звертає увагу, що наведені у позові аргументи позивача зводяться до обґрунтувань протиправності податкових повідомлень-рішень від 19.07.2024 №, №5, оцінка яким надано судом вище.

При цьому, позивач не наводить жодних доводів щодо протиправності спірного податкового повідомлення-рішення від 19.07.2024 №5, відсутності виявлених порушень, а також відповідних доказів на їх спростування.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що виявлені порушення мали місце, а тому відсутні правові підстави для скасування податкового повідомлення-рішення від 19.07.2024 №5 про застосування штрафних санкцій на суму 1020,00 грн.

Ураховуючи викладене вище, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов Компанії «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено за реквізитами Київського окружного адміністративного суду судовий збір в сумі 9026,36 грн, який в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає відшкодуванню на користь позивача у сумі 9011 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Компанії «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 19.07.2024 №, №5.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 9011 грн (дев`ять тисяч одинадцять гривень 00 коп.) стягнути на користь Компанії «АСФАРМА МЕДІКАЛ ДЕНТАЛ УРЮНЛЕР BE ІЛЯЧ САНАЙІ ТІДЖАРЕТ АНОНІМ ШІРКЕТІ» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.