Справа № 520/6242/25
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2025-08-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 р. Справа № 520/6242/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Калиновського В.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі № 520/6242/25

за позовом ОСОБА_1

до Головне управління Національної гвардії України

про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, спонукання суб`єкта владних повноважень до надання права на приватизацію житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України, затвердженого протоколом №11 від 25 вересня 2024 року, про не затвердження рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання дозволу на приватизацію трикімнатної квартири АДРЕСА_1 кв. полковнику юстиції ОСОБА_1 та членам його сім`ї;

- зобов`язати центральну житлово-побутову комісію Головного управління Національної гвардії України прийняти рішення про надання права на проведення приватизації полковнику юстиції ОСОБА_1 та членам його сім`ї.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 позов задоволено частково.

Вийшовши за межі доводів та предмету позову.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_2 разом із членами родини ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України повторно вирішити по суті питання з приводу надання ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_2 разом із членами родини ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у справі №520/6242/25.

Позов в решті вимог - залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт зазначає, що у позивача наявні 2 жилі приміщення одне з яких було надано для постійного проживання зі зняттям з квартирного обліку (за адресою: АДРЕСА_3 ) та досі є незданим, а також 2-ге (трикімнатна квартира АДРЕСА_4 на АДРЕСА_5 .), яке виключене з числа службових та теж надане для постійного проживання та стосовно якого позивачем подано заяву про надання дозволу на приватизацію. Наявність 2 жилих приміщень є порушенням вимог житлового законодавства, саме тому ЦЖПК ГУ НГУ було прийнято рішення щодо незатвердження рішення командування та житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно надання дозволу на приватизацію трикімнатної квартири АДРЕСА_4 . Виходячи з викладеного, на думку відповідача, правомірно не було надано саме дозвіл на переведення житлової площі позивача з державного житлового Фонду який наявний в Національній гвардії України в комунальну власність, що є первинним етапом на шляху до приватизації майна.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у лавах Внутрішніх військ Міністерства внутішніх справ України та у лавах Національної гвардії України.

Рішенням житлово-побутової комісії Головного управління Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2008 (протокол № 2) було затверджено рішення житлово-побутової комісії управління ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо надання заявнику як військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_1 житлової площі із родиною у складі 3 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника) - службової двокімнатної квартири житловою площею 28,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 (тобто Квартири АДРЕСА_6 ; ордер сер. 08 № 4524, виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Донецька від 25.06.2008 № 230).

Рішенням житлово-побутової комісії Головного управління Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України від 20.12.2013 (протокол № 12) було затверджено рішення житлово-побутової комісії управління Східного територіального командування щодо виключення Квартири АДРЕСА_6 з числа службового житла та надання заявнику Квартири АДРЕСА_6 для постійного проживання із родиною у складі 4 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника, син заявника).

У грудні 2013 року листом за вихідним номером №3/23-4-5245 Головне управління ВВ МВС України звернулося на ім`я голови Донецької міської ради з проханням про виключення Квартири АДРЕСА_6 з числа службового житла та надання Квартири АДРЕСА_6 для постійного проживання заявника.

За твердженням заявника Квартира АДРЕСА_6 із числа службового житла виключена не була, заявником з користування не поверталась.

Рішенням центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України від 24.05.2018 (протокол №6) було затверджено рішення житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно надання полковнику заявнику із родиною у складі 4 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника, син заявника) службової трикімнатної квартири АДРЕСА_4 на АДРЕСА_5 (тобто Квартири АДРЕСА_7 ).

Рішенням центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України від 25.02.2021 (протокол № 3) було затверджено рішення житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно виключення Квартири АДРЕСА_7 із числа службового житла надання Квартири АДРЕСА_7 для постійного проживання заявнику із родиною у складі 4 осіб (заявник, дружина заявника, донька заявника, син заявника).

Рішенням Харківської міської ради від 31.03.2021р. №215 Квартира №2 була виключена із числа службового житла та надана для проживання заявнику разом із родиною у складі 4 осіб ( ОСОБА_1 наймач, ОСОБА_2 дружина, ОСОБА_3 син, ОСОБА_4 дочка).

Згідно із сформованою станом на 15.01.2025р. довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб саме перелічені громадяни мешкають у Квартирі АДРЕСА_7 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Квартира АДРЕСА_7 знаходиться у власності Держави Україна в особі Головного управління Національної гвардії України.

Згідно з рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі житлово-побутової комісії у формі протоколу №3 від 16.04.2024р. було ухвалено клопотати перед Головним управлінням Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії про надання заявнику права на приватизацію Квартири №2.

Рішенням Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 було ухвалено не затверджувати рішення командування та житлово-побутової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з приводу надання дозволу на приватизацію Квартири №2.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_2 разом із членами родини ОСОБА_1 , його скасування та зобов`язання Головне управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України повторно вирішити по суті питання з приводу надання ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_2 разом із членами родини ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у справі №520/6242/25.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної служби військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу", Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей", Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №551-ХIV), Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (затверджений Законом України від 24.03.1999р. №548-ХIV).

Норми Закону України від 13.03.2014р. №876-VII "Про Національну гвардію України" не змінюють базових (висхідних) правил проходження військової служби, визначених переліченими вище актами права.

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в органах та підрозділах Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

За визначенням ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст .40 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Приписами п. 10 ч. 12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII визначено, що військовослужбовці, які проходили військову службу на територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що визнані тимчасово окупованими, та продовжують службу у військових формуваннях України, а також члени їх сімей, які проживають разом із ними, отримали статус внутрішньо переміщених осіб і відповідно до вимог цієї статті забезпечені службовими жилими приміщеннями або їм надано жилі приміщення для постійного проживання на таких територіях, або які мають у приватній власності жилі приміщення, розташовані на таких територіях, якщо право власності на них набуте відповідно до законів України, та які прибули на іншу територію України, забезпечуються жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення за письмовою згодою зазначених осіб та повнолітніх членів їх сімей, посвідченою нотаріально. Відмова від права власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності таких категорій осіб, здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, які на дату початку тимчасової окупації вказаних територій, визначену законодавством, перебували на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, забезпечуються жилими приміщеннями з урахуванням попереднього часу перебування на квартирному обліку в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Право власності на жиле приміщення, розташоване на тимчасово окупованих територіях Автономної Республіки Крим, міста Севастополя, Донецької та Луганської областей, що перебуває у приватній власності осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, набуває орган, до повноважень якого належить поліпшення житлових умов таких категорій осіб на іншій території України, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За змістом правової позиції сторони позивача та правової позиції сторони відповідача положення п. 10 ч. 12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII є застосовними до спірних правовідносин, позаяк заявник під час проходження військової служби на території міста Донецьк Донецької області (котре наразі належить до тимчасово окупованої території України) отримав у якості службового житла Квартиру АДРЕСА_6 , яка хоча і була виключена із складу службової житлової площі, проте не була приватизована заявником.

З положень п. 10 ст. 12 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" у редакції Закону України від 18.09.2018р. №2547-VIII (котрі на думку суду у спірних правовідносинах неправильно тлумачаться як стороною позивача, так і стороною відповідача) явно та очевидно слідує, що військовослужбовці забезпечуються або службовими приміщеннями, або грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення.

Суд вважає, що виключно засвідчення бажання на отримання саме грошової компенсації за належне військовослужбовцям для отримання жиле приміщення має бути підтверджено письмовою згодою зазначених осіб та повнолітніх членів їх сімей, посвідченою нотаріально.

Натомість, такої кваліфікуючої вимоги до отримання військовослужбовцем службового житла національним законом України не передбачено, позаяк у даному конкретному випадку прояви будь-якої внутрішньої волі інших членів власної родини об`єктивно не здатні змінити умов реалізації права військовослужбовця на житло в аспекті ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів наголошує, що обставини знаходження м.Донецьк Донецької області на тимчасово окупованих територіях України, у розумінні ч. 3 ст. 78 КАС України є загальновідомими у межах спірних правовідносин.

Тому вимоги суб`єкта владних повноважень з приводу подання позивачем будь-яких документів відносно раніше виділеного і не приватизованого службового житла Головного управління Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України чи Головного управління Національної гвардії України (тобто відносно Квартири №1) є свавільними і не можуть створювати жодних легальних правових підстав на тій території України, на яку поширюється влада державних органів України.

Судова колегія зазначає, що відносини з приводу реалізації прав військовослужбовців Національної гвардії України на житло деталізовані приписами Інструкції №278.

Пунктом 1.3 Інструкції №278 визначено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Відповідно до п.1.4 Інструкції №278 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб житла, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, установлених законодавством.

За правилами п.2.1 Інструкції №278 військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення. Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби. При наданні службового житлового приміщення військовослужбовці та члени їх сімей з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов за місцем служби, не знімаються.

Згідно з п.2.2 Інструкції №278 у Національній гвардії України всі рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового приймаються Головним управлінням Національної гвардії України. Надалі житлове приміщення включається (виключається) до числа службового за рішенням виконавчого органу районної, міської, районної в місті ради за клопотанням командувача Національної гвардії України.

Відповідно до п.2.6 Інструкції службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям за місцем проходження ними військової служби за клопотанням командира військової частини та рішенням житлово-побутової комісії частини, яке погоджується центральною житлово-побутовою комісією Головного управління Національної гвардії України. На підставі рішення про надання службового житлового приміщення виконавчий орган районної, міської ради видає спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове житлове приміщення. Спеціальний ордер дійсний протягом 30 днів.

Як то указано у п.2.13 Інструкції №278, у разі переміщення військовослужбовців по службі, а також пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення зі списків особового складу військової частини, крім випадків, передбачених пунктом 2.12 Інструкції. Військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані негайно звільнити займане ними службове житлове приміщення в разі одержання або придбання житла для постійного проживання. Військовослужбовець зобов`язаний здати службове житлове приміщення військовій частині та надати довідку про сплату квартирної плати та комунальних послуг. Після цього військовослужбовцеві видається довідка про здачу службового житлового приміщення.

Суд відзначає, що матеріали справи не містять доказів наявності у заявника фізичної змоги безперешкодного виконання приписів п.2.13 Інструкції №278 або доказів свідомого та умисного ухилення від виконання приписів п.2.13 Інструкції.

Пунктом 3.3 Інструкції №278 визначено, що з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, розподілу та використання житлової площі у військових частинах утворюються житлово-побутові комісії. Житлово-побутова комісія створюється за наказом командира військової частини в складі 5-9 осіб. Головою житлово-побутової комісії призначається заступник командира з тилу. Крім того, за наказом командира визначаються заступник голови житлово-побутової комісії військової частини та технічний секретар. Засідання житлово-побутової комісії проводиться не менш як один раз на місяць.

Згідно з п.3.4 Інструкції №278 на житлово-побутові комісії покладаються: 3.4.1. Розгляд питань щодо зарахування або зняття військовослужбовців з квартирного обліку; 3.4.2. Унесення змін до облікових справ військовослужбовців; 3.4.3. Розподіл житлової площі, яка надійшла від Головного управління Національної гвардії України, між військовослужбовцям, що перебувають на квартирному обліку у військовій частині; 3.4.4. Надання пропозицій командирові військової частини щодо надання службової житлової площі військовослужбовцям військової частини; 3.4.5. Розгляд клопотань військовослужбовців військової частини щодо приватизації житлової площі; 3.4.6. Надання пропозицій до Головного управління Національної гвардії України щодо включення (виключення) житлових приміщень із числа службових.

За змістом п.3.5 Інструкції №278 житлово-побутова комісія у разі потреби має право запитувати через командира військової частини додаткові документи, необхідні для взяття військовослужбовців на облік.

Відповідно до п.3.6 Інструкції №278 у Головному управлінні Національної гвардії України наказом командувача Національної гвардії України створюється центральна житлово-побутова комісія, яка здійснює контроль за обліком і розподілом житлової площі у військових частинах Національної гвардії України, а також веде власний облік осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та надає дозвіл на переведення житлової площі з державного житлового фонду в комунальну власність.

Згідно з п.3.7 Інструкції №278 крім завдань та повноважень, передбачених пунктом 3.4 цієї Інструкції, на центральну житлово-побутову комісію покладаються: 3.7.1. Затвердження рішення житлово-побутових комісій військових частин про надання дозволу на переведення житлової площі з державного житлового фонду в комунальну власність; 3.7.2. Затвердження рішення житлово-побутових комісій військових частин про надання житлових приміщень; 3.7.3. Розгляд пропозицій командування військових частин та прийняття рішення щодо включення (виключення) житлового приміщення до (із) числа службового.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, колегія суддів відмічає, що Квартира №2 уже виключена із числа службового житла, а порушена заявником процедура поза будь-яким розумним сумнівом стосується саме отримання дозволу на приватизацію Квартири №2 і будь-які мовні конструкції (застосовані у межах спірних правовідносин як позивачем, так і відповідачем) об`єктивно не здатні змінити предмету питання, котре у межах спірних правовідносин підлягало вирішенню по суті суб`єктом владних повноважень (а саме: надання дозволу на приватизацію Квартири №2 або відмови у наданні дозволу на приватизацію Квартири №2).

Колегія суддів наголошує, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).

Ця мета перегукується зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. відповідно до якою, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення від 24.07.2012 у справі "Джорджевич проти Хорватії", п. 101; рішення від 06.11.1980 у справі "Ван Остервійк проти Бельгії", п.п. 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Відповідно до частини першої ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що "ефективний засіб правового захисту", у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України у формі протоколу від 25.09.2024р. №11 в частині відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_2 разом із членами родини ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а також, обираючи належний спосіб захисту прав позивача, необхідно зобов`язати Головне управління Національної гвардії України в особі Центральної житлово-побутової комісії Головного управління Національної гвардії України повторно вирішити по суті питання з приводу надання ОСОБА_1 дозволу на приватизацію квартири за адресою - АДРЕСА_2 разом із членами родини ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у справі №520/6242/25.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 по справі №520/6242/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді В.А. Калиновський О.В. Присяжнюк