Справа № 280/11780/24
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 280/11780/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Чернова Ж.М.) в адміністративній справі №280/11780/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

18.12.2024 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач-2), в якій просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.11.2024 № 12 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 17.10.2024, із зарахуванням до загального стажу роботи періоду з 16.10.1986 по 02.11.1995 та виплатити заборгованість з пенсійної виплати починаючи з 17.10.2024.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 17 жовтня 2024 року набула право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058. Загальний стаж роботи складає 33 роки 5 місяців 28 днів. 15.11.2024 позивач звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області (в електронному Пенсійному фонді) із заявою про призначення пенсії за віком. До заяви було надано весь необхідний пакет документів для призначення пенсії, зокрема, трудову книжку колгоспника серія НОМЕР_1 . Рішенням ГУ ПФУ в Донецькій області №12 від 21.11.2024 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком з посиланням на те, що страховий стаж позивача складає 24 роки 5 місяців 12 днів, при цьому відповідача-1, відповідно до розрахунку, взагалі не зарахував до стажу роботи період з 16.10.1986 по 02.11.1995, згідно із трудової книжки колгоспника серія НОМЕР_1 . Про даний період у своєму рішенні відповідач не надає ніяких обґрунтувань, щодо не зарахування. З діями відповідача-1 щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивач не згодна, вважає відмову протиправною та такою, що порушує її гарантоване Конституцією та Законами України право на отримання пенсії. Просить суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.11.2024 № 12 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати ОСОБА_1 до загального страхового стажу період її роботи 16.10.1986 по 01.11.1995, у зв`язку з чим призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 17.10.2024 відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В іншій частині позовних вимог відмовлено та здійснено розподіл судових витрат у справі.

Відповідачем-1 на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що до загального страхового стажу позивача правомірно не зараховані періоди роботи в колгоспі «Перемога» Горностаївського району Херсонської області згідно відомостей трудової книжки від 20.10.1986 серії НОМЕР_1 , оскільки в протоколі на звільнення номер та дата дописано несвоєчасно та іншими чорнилами, відсутні в повному обсязі відомості про відпрацьовані вихододні та встановлений мінімум трудової участі у громадському господарстві. Враховуючи зазначене, скаржник вважає, що ним було вірно прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії від 21.11.2024 № 12 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік. Також наголошує, що зобов`язання судом першої інстанції призначити позивачу пенсію вказує на втручання у дискреційні повноваження територіального органу Пенсійного фонду, що чинним законодавством не допускається.

Позивач та відповідач-2 правом подання відзивів на апеляційну скаргу не скористались.

В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.11.2024 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до Порядку 22-1 підрозділом, відповідальним за розгляд заяви позивача від 15.11.2024 та винесення відповідного рішення було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 21.11.2024 № 12 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до рішення від 21.11.2024 № 12, пенсійний вік відповідно до частини 1 статті 26 Закону України №1058 становить 60 років. Вік заявниці 60 років. Необхідний страховий стаж відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058 становить 31 рік. Страховий стаж особи становить 24 роки 5 місяців 12 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу зараховано всі періоди роботи згідно наданих документів.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення відмовити позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік.

Відповідно до розрахунку стажу позивача (форма РС-право), ГУ ПФУ в Донецькій області не зараховано до її стажу роботи період з 16.10.1986 по 01.11.1995 відповідно до трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.10.1986.

У відзиві на позовну заяву ГУ ПФУ в Донецькій області зазначено, що відповідно до трудової книжки від 20.10.1986 серії НОМЕР_1 до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 16.10.1986 по 01.11.1995 в колгоспі «Перемога» Горностаївського району Херсонської області, оскільки в протоколі на звільнення номер та дата дописано несвоєчасно та іншими чорнилами, відсутні в повному обсязі відомості про відпрацьовані вихододні та встановлений мінімум трудової участі у громадському господарстві.

Не погодившись з відмовою у призначенні пенсії за віком, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги частково дійшов до висновку про їх обґрунтованість.

Суд апеляційної інстанції переглядаючи судове рішення доходить наступних висновків.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону №1058-IV у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом частини другої статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абзац перший частини четвертої статті 24 Закону № 1058-IV).

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.

Пунктом 3 зазначеного Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 24 Порядку №637 для підтвердження стажу роботи приймаються лише ті відомості про період роботи, що внесені до довідки на підставі документів, або відповідно до вимог цього Порядку. Довідки, видані колгоспами при залишенні членом колгоспу роботи, а також довідки, видані в більш пізній період колгоспами, які згодом припинили свою діяльність, можуть братися до уваги й тоді, коли вони не містять підстав видачі.

Системний аналіз наведених норм права свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 вересня 2022 року у справі №569/16691/16-а, від 20 лютого 2020 року у справі №415/4914/16-а, від 21 травня 2020 року у справі №550/927/17, від 16 червня 2020 року у справі №682/967/17 та від 19 червня 2020 року у справі №359/2076/17.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору даної справи є незарахування пенсійним органом до страхового стажу позивача періоду її роботи з 16.10.1986 по 02.11.1995 та як наслідок - відмова у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 31 рік.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.10.1986, позивач з 16.10.1986 була прийнята в члени колгоспу «Перемога» Горностаївського району Херсонської області (протокол №12 від 20.10.1986), а з 01.11.1995 - звільнена з членів колгоспу «Перемога» Горностаївського району Херсонської області у зв`язку з поданою заявою (за власним бажанням) (протокол №9 від 01.11.1995).

Сторінки 18-19 трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 20.10.1986 містять відомості про трудову участь позивача у громадському господарстві, зокрема, зазначені відроблені трудодні та встановлені мінімуми трудоднів у період з 1986 по 1995, а саме:

за 1986 рік: 54 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 50;

за 1987 рік: 282 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1988 рік: 280 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1989 рік: 277 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1990 рік: 264 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1991 рік: 286 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1992 рік: 262 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1993 рік: 274 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1994 рік: 280 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238;

за 1995 рік: 298 відроблених трудоднів при встановленому мінімумі трудоднів 238.

Колегія суддів дослідивши вищевказані записи трудової книжки в частині спірного періоду доходить до висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог законодавства, містять номери та дати наказів про прийняття в члени колгоспу, перейменування колгоспу та звільнення за власним бажанням, записи про фактично виконаний та встановлений мінімум трудової участі в колгоспі виконано чітко та розбірливо.

Як на підставу для відмови у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 16.10.1986 по 01.11.1995 в колгоспі «Перемога» Горностаївського району Херсонської області, відповідач-1 в апеляційній скарзі та відзиві на позовну заяву посилається на те, що в протоколі на звільнення номер та дата дописано несвоєчасно та іншими чорнилами, а також відсутність в повному обсязі відомостей про відпрацьованих вихододнів та встановленого мінімуму трудової участі у громадському господарстві.

Суд апеляційної інстанції критично ставиться до означених тверджень скаржника та вважає вірним висновок першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення пенсійного органу, оскільки по-перше воно не містить жодних обґрунтувань та причин не врахування відомостей трудової книжки в частині спірного страхового стажу позивача, по-друге обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.

Так, порядок ведення трудових книжок колгоспників був врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 за № 310 (далі Положення - №310).

Відповідно до пунктів 1, 2 Положень №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.

До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Положень №310).

Згідно з пунктом 6 Положень №310, всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.

Відповідно до пункту 8 Положень №310, трудові книжки зберігаються в правлінні колгоспу як бланки суворої звітності, а при припиненні членства в колгоспі видаються їх власникам на руки.

Приписами пункту 18 Постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» визначено, що відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання і видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.

Аналогічні положення містить і постанова Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки», за змістом пункту 4 якої відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що працівник не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто таким працівником. Обов`язок ведення трудових книжок (заповнення, внесення відповідних записів та засвідчення з проставленням печатки підприємства або відділу кадрів, внесення виправлень та/або змін до записів) законодавцем покладено на адміністрацію підприємств (власника або уповноважений ним орган). Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.

Також, колегія суддів звертає увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідної тривалості, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки та видачі довідок. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.

В контексті наведеного та доводів Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області, покладених ним в основу апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує, що за частиною третьою статті 44 Закону №1058-IV органи пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Отже, відповідачі, маючи сумніви щодо підтвердження факту наявності у позивача необхідного страхового стажу, враховуючи конкретні обставини цієї справи, мали право на звернення до підприємства, на якому працювала остання, із вимогою про надання необхідних додаткових документів, здійснення відповідної перевірки достовірності поданих відомостей та умов праці, передбачених законодавством для визначення права на пенсію, проте доказів вчинення таких дій суб`єктами владних повноважень у ході судового розгляду надано не було, як і не доведено відсутності у трудовій книжці колгоспника позивача, яка у даному випадку є єдиним документом, що підтверджує стаж відповідних записів чи неточностей.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про протиправність оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду в Донецькій області та з метою відновлення порушеного права позивача зобов`язав відповідача зарахувати до загального страхового стажу останньої період її роботи 16.10.1986 по 01.11.1995 та з 17.10.2024 призначити пенсію за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо твердження скаржника про втручання у дискреційні повноваження, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В ході судового розгляду справи встановлено та матеріалами підтверджено, що позивач на час звернення із заявою про призначенням пенсії (15.11.2024) досягла 60-річного віку, з урахуванням періоду роботи (з 16.10.1986 по 01.11.1995) мала понад 31 рік страхового стажу.

Таким чином, оскільки відповідачем-1 було протиправно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії за віком через відсутність на час звернення за призначенням пенсії необхідного страхового стажу (31 рік), поряд з цим встановлено, що оскаржуване рішення пенсійного органу не містить жодних обґрунтувань та причин не врахування відомостей трудової книжки в частині спірного страхового стажу позивача, також відповідачем-1 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач протягом періоду з 16.10.1986 по 01.11.1995 не працювала в колгоспі «Перемога» Горностаївського району Херсонської області або не виконувала без поважних причин встановленого мінімуму трудової діяльності в громадському господарстві, тому у даному випадку у відповідача-1 відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень і суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що єдиним варіантом поведінки пенсійного органу у даному випадку є саме зарахування до загального страхового стажу позивача періоду її роботи з 16.10.1986 по 01.11.1995 та призначення пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 17.10.2024 (наступного дня, після досягнення позивачем відповідного віку (60 років)).

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні.

Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року в адміністративній справі №280/11780/24 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2025 року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак