Справа № 295/6177/25
Суддя: Чішман Л. М.
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №295/6177/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Чішман Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Гайдащука Олександра Сергійовича до Департаменту патрульної поліції України, Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати постанову серії ЕНА №4625171 від 01.05.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340, 00 грн.

В обґрунтування позовної заяви вказано, що постановою поліцейського 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП Ващука Я.М. серії ЕНА № 4625171 від 01.05.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень за ч. 1 ст. 122 КУпАП за наступних обставин.

01.05.2025 близько 11.00 год. позивач разом зі знайомим ОСОБА_2 (батько якого є власником автомобіля ХОНДА АКОРД реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та знайомим ОСОБА_3 , який керував автомобілем ХОНДА АКОРД реєстраційний номер НОМЕР_1 , приїхали на вказаному авто в район «Бульвару» міста Житомира.

Приїхавши у зазначений район міста Житомира, ОСОБА_3 припаркував автомобіль, після чого вказані особи вийшли з нього та пішли пити каву.

Вийшовши з кафе, ОСОБА_3 повідомив, що йому потрібно відійти на хвилин 30 у своїх справах, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пішли в сторону вказаного автомобіля, де чекали ОСОБА_3 .

В цей час до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під`їхали на велосипедах працівники поліції та запитали кому належить припаркований автомобіль ХОНДА АКОРД реєстраційний номер НОМЕР_1 . У відповідь ОСОБА_2 повідомив, що автомобіль належить йому.

Після цього поліцейські попросили показати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та документи ОСОБА_2 і ОСОБА_1 (тобто всіх осіб, які знаходились біля авто).

При цьому поліцейські повідомили, що автомобіль припарковано з порушенням ПДР та запитали хто авто так припаркував.

З початку розмови ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомляли поліцейським, що авто припаркував їх знайомий ОСОБА_3 , якого вони і чекають і який має незабаром підійти, проте поліцейські повідомили, що ніяких адміністративних матеріалів складати не будуть та щоб вони не хвилювались та зізнались, що керував авто хтось з їх присутніх на місці: ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 .

Так як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 хотіли якнайшвидше розійтися з поліцією, та враховуючи що поліцейські говорили, що ніяких адміністративних матеріалів складати не будуть, а дадуть тільки усне попередження, ОСОБА_1 сказав, що він керував авто. Після чого поліція увімкнула нагрудні відео-реєстратори та щодо позивача відразу поліцією було складено оскаржувану постанову.

Дії поліцейського під час складення оскаржуваної постанови позивач вважає протиправними, а саму постанову незаконною, винесену з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та такою, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Так, оскаржувана постанова не відповідає приписам частини 3 статті 283 КУпАП, оскільки в ній на зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення, поліцейським не з`ясовано всіх обставин справи, а саме той факт, що позивач не керував транспортним засобом.

Факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, є недоведеним, жодних фактичних даних, на основі яких інспектором поліції встановлено наявність адміністративного правопорушення, вину позивача в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи стороною відповідача не зазначено, так само як і не надано на даний час позивачу будь-яких належних доказів, у тому числі зафіксованих показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які б поза розумним сумнівом свідчили про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

На думку позивача наведене свідчить, що під час винесення оскаржуваної постанови порушені норми чинного законодавства, які гарантують особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, право на об`єктивний та справедливий розгляд, оскільки особу притягнуто до адміністративної відповідальності за діяння, яке вона не вчиняла, а сама лише постанова поліцейського не може бути підтвердженням порушення позивачем ПДР України. Постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Ухвалою суду від 12.05.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін (а.с. 17).

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Вказав, що при внесенні спірної постанови інспектор поліції діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами. В обґрунтування відзиву зазначив, що згідно з постановою серії ЕНА № 4625171 від 01.05.2025, винесеною поліцейським взводу № 1 роти № 1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП сержантом поліції Ващуком Я.М., 01.05.2025 о 11 год. 21 хв. за адресою: Бульвар Старий, м. Житомир, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом HONDA ACCORD, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» та здійснив зупинку в зоні дії знаку, подія зафіксована п/в, чим порушив вимоги пункту 8.4 «в» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Щодо твердження позивача про невідповідності оскаржуваної постанови вимогам частини третьої статті 283 КУпАП та зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис, представник відповідача зазначив, що відповідно до пункту 5 постанови зазначено: «подія зафіксована п/в».

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 Розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026, портативний відеореєстратор - пристрій, призначений для запису, зберігання та відтворення відеоінформації, технічні характеристики та особливості конструкції якого дають змогу закріпити його на форменому одязі поліцейського.

Пунктом 4 розділу І Інструкції № 1026 встановлено, що під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського. У випадках, пов`язаних з необхідністю якісної фіксації подій, поліцейські можуть тримати портативний відеореєстратор у руках. Дозволяється закріплення портативного відеореєстратора на екіпіруванні (шоломі) або зброї, якщо їх конструкцією передбачені відповідні кріплення.

У відзиві вказано. що поліцейським при складенні оскаржуваної постанови використано портативний відеореєстратор виключно на підставі Закону і такий відеозапис надає можливість суду оцінити правомірность дій поліцейського, а відповідачу спростувати доводи позивача. З огляду на те, що використання портативних пристроїв відеофіксації подій прямо передбачено вищевказаною Інструкцією № 1026 та Законом України «Про Національну поліцію» (ст. 40), в тому числі, як один із превентивних заходів що може застосовувати працівник поліції, а тому відсутні підстави для визнання такого доказу неналежним, а тим більше таким, що одержаний з порушенням порядку, встановленим законом.

Представник відповідача зазначила, що достатнім доказом правомірності рішення, дій чи бездіяльності відповідача у даній категорії справ є відеофіксація події та сама постанова, що в розумінні статті 251 КУпАП та КАС України є належними доказами.

Такі докази будуть достатніми, допоки не буде надано обґрунтованих належних доказів, які безсумнівно спростують пояснення та свідчення поліцейських і самого позивача. Наявними доказами, які зафіксовано відеозаписом з портативного відеореєстратора Motorola VB 400 № 475800, встановлюються обставини події та підтверджується правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується доданим до матеріалів справи відеофайлом export-o7tjm з якого вбачається, що відеозйомка проводилася 01.05.2025 у часовому проміжку з 11:11:48 до 11:28:30. На ньому зафіксовано, як поліцейські під`їхали до осіб, які перебували поряд з транспортним засобом HONDA ACCORD, номерний знак НОМЕР_1 , який стояв, та повідомили про те, що транспортний засіб перебуває у зоні дії знаку 3.34 «Зупинку заборонено», на що останні повідомили, що не бачили знаку.

Під час перевірки документів у вказаних осіб, один з них повідомив, що транспортний засіб належить йому, однак на запитання поліцейського хто є водієм, вказав на іншу особу, яка перебувала на місці події, останній факт керування не заперечував (хвилини з 11:12:42 відеофайлу export-o 7tjm).

Під час перевірки документів у особи, яка визнала, що була водієм, ним виявився ОСОБА_1 , який повідомив, що на початку вулиці знак 3.34 «Зупинку заборонено» відсутній, на що поліцейськими було роз`яснено, що вказаний знак присутній та повідомлено, що вказаний знак розміщено продовж всієї вулиці для безпеки дорожнього руху, так як з цього боку знаходиться загальноосвітній навчальний заклад.

Після перевірки документів поліцейським проведено розгляд справи, під час якого позивачу роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, визначені статтею 268 КУпАП, статтею 63 Конституції України, суть вчиненого ним порушення, а також адміністративну відповідальність, яка за це передбачена.

Під час проведення розгляду справи, позивач клопотань про бажання скористатися визначеними правами не заявляв, щодо вчиненого ним порушення не заперечував. Таким чином, відеозаписом підтверджено факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення 01.05.2025. Позивач на відео підтвердив, що саме він керував транспортним засобом та здійснив зупинку у зафіксованому на відеозаписі місці.

Жодних відомостей щодо того, що 01.05.2025 позивач категорично заперечував керування транспортним засобом та стосовно того, що ним керувала інша особа, наявний відеозапис не містить.

Щодо відсутності у оскаржуваній постанові конкретного місця вчинення адміністративного правопорушення представник відповідача зазначив, що портативний відеореєстратор № 475800 містить вбудований GPS для синхронізації відео та маршруту переміщення на карті, та відповідно, показує місцезнаходження пристрою. До того ж, під час відтворення відеофайлу export-o7tjm, у ньому під час відтворення наявна графа з зображеними даними про номер пристрою, дату та час відеозйомки, у якій також відображається система координат, а саме: 50.25050° N, 28.66862°Е, відповідно до яких визначається розташування портативного відеореєстратора № 475800.

За даними картографічного вебсервісу Google Maps, доступного у вільному доступі в мережі інтернет, здійснивши пошук за наявними координатами встановлено місцезнаходження портативного відеореєстратора № 475800 під час події 01.05.2025 за участю позивача, що підтверджується наявними знімками екрану з цими даними та знімками екрану місця розташування портативного відеореєстратора, яке визначається за відомостями вбудованого GPS.

Вищевикладені відомості свідчать про те, що подія відбувалася поблизу кав`ярні за адресою: Старий Бульвар, 6.

Таким чином, наявні докази зафіксовані на портативний відеореєстратор № 475 800 дають можливість ідентифікувати місце вчинення адміністративного правопорушення.

Відео з портативного відеореєстратора дає можливість об`єктивно оцінити обставини справи та стосується безпосередньо предмета доказування.

Підсумовуючи, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено порушення відповідачем будь-яких правових норм щодо фіксації правопорушення, не встановлено використання відповідачем засобів доказування, які не передбачені Законом, не встановлено доказів упередженості відповідача у відношенні позивача. Підстав для сумніву стосовно об`єктивності відповідача щодо позивача не вказано.

У відповідь на відзив представник позивача зазначив, що приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, однак пункт №7 оскаржуваної постанови не заповнено.

Посилання відповідача на те, що у постанові зазначено про фіксацію події портативний відеореєстратор є безпідставним, оскільки не зазначено індентифікуючі ознаки пристрою, на який здійснювалась відеофіксація, у зв`язку із чим неможливо встановити чи відповідає даний пристрій інструкції № 1026 від 18.12.2018 «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису».

У відповідності до письмових пояснень свідка ОСОБА_2 останній заперечує керування вказаним транспортним засобом за вказаних обставин позивачем. Крім цього, відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 останній заперечує керування вказаним транспортним засобом за вказаних обставин позивачем та даний свідок зазначає, що керував транспортним засобом він. Таким чином, відсутні будь-які докази керування ОСОБА_1 автомобілем ХОНДА АКОРД реєстраційний номер НОМЕР_1 за вищезгаданих обставин та відсутні будь-які докази порушення ним ПДР.

Посилання відповідача не спростовуються стосовно того, що оскаржувана постанова не відповідає приписам частини 3 статті 283 КУпАП, оскільки, зокрема, не зазначено місце скоєння адміністративного правопорушення, що є обов`язковим та має бути відображено саме у оскаржуваній постанові.

Представник позивача в запереченнях на відповідь на відзив зазначив, що посилання відповідача на те, що у постанові зазначено: «Подія зафіксована п/в» не є тотожним вказівці відомостей про технічний засіб відеофіксації, тому даний відеозапис є неналежним через його недопустимість, саме такого висновку дійшов верховний Суд у своїх постановах від 05.03.2020 у справі № 607/7987/14, від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018, у справі № 33 7/3389/16, від 17.07.2018у справі № 295/3099/17.

Застосування поліцейськими технічних приладів та технічних засобів, які мають функції фото і кінозйомки, у тому числі портативних відеореєстраторів унормовано вимогами чинних нормативно-правових актів, якими керуються поліцейські під час несення служби. Таким чином, сторона позивача наголошує на відсутності доказів керування позивачем транспортним засобом ХОНДА АКОРД, реєстраційний номер НОМЕР_1 за вказаних обставин та порушення ним ПДР, а всі звинувачення ґрунтуються на сумнівному зізнанні вказаної особи на місці.

Згідно з частиною п`ятою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані сторонами докази, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що постановою поліцейського 1 взводу 1 роти 1 батальйону УПП в Житомирській області ДПП Ващука Я.М. серії ЕНА № 4625171 від 01.05.2025 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 гривень за ч. 1 ст. 122 КУпАП (а.с. 11).

Зі змісту постанови слідує, що 01.05.2025 о 11 год. 21 хв. за адресою: Бульвар Старий, м. Житомир, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом HONDA ACCORD, номерний знак НОМЕР_1 , не виконав вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено» та здійснив зупинку в зоні дії знаку, чим порушив вимоги пункту 8.4 «в» Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, чим порушив п. 8.4 ПДР України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Частиною першою ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, серед іншого, за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлений Правилами дорожнього руху.

Згідно п. 1.9 Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до пункту 1.10 ПДР України, зупинкою є припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Пунктом 1.3 ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Відповідно до пункту 1.9.ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до пункту 8.4 «в» ПДР України, заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» - забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Зона дії знака - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Згідно з п. 14.1.1. ДСТУ 4100-2021 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» дорожні знаки повинні розташовуватись так, щоб їх добре бачили учасники дорожнього руху як у світлий, так і в темний час доби, була забезпечена зручність експлуатації і обслуговування. При цьому вони не повинні бути затулені від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами (зеленими насадженнями, щоглами зовнішнього освітлення, тощо). Під час розташування дорожніх знаків повинна бути забезпечена спрямованість інформації, яку вони передають, тільки до тих учасників руху, для яких її призначено.

Пунктами 14.5.1, 14.5.2 ДСТУ 4100-2021 «Знаки дорожні. Загальні технічні умови. Правила застосування» передбачено, що заборонні знаки застосовують, щоб увести обмеження руху або їх скасувати. Заборонні знаки, крім спеціально обумовлених цим стандартом випадків, потрібно встановлювати безпосередньо перед ділянками доріг, на яких вводиться або скасовується відповідне обмеження. Пунктом 14.5.29 ДСТУ знак 3.34 «Зупинку заборонено» застосовують, щоб заборонити зупинку і стоянку транспортних засобів. Його встановлюють з того боку дороги, на якому вводять заборону. Пунктом 14.15.36 ДСТУ передбачено, що дія знаків 3.33-3.37 поширюється від місця установлення до найближчого перехрестя за знаком.

Згідно ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, дійшов до висновку про задоволення позову з огляду на наступне.

Згідно ст. 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.

При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, тощо.

При цьому, в силу приписів п. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

За приписами ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затв. наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених зокрема частинами першою статті 122 КУпАП.

Згідно п. 10 розділу ІІІ вказаної Інструкції поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Таким чином, вказаними нормами передбачено спрощений порядок фіксування адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, за умов якого протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, при цьому посадова особа має право винести безпосередньо постанову в справі про адміністративне правопорушення.

Водночас, за приписами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Із змісту ст. 283 КУпАП слідує, що обставини вчинення адміністративного правопорушення, які викладені у постанові, мають встановлюватись на підставі оцінених органом (посадовою особою) доказів, що є допустимими, тобто зібраними у встановленому КУпАП порядку.

Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно ч. 1, 4 ст. 73, ч. 2 ст. 74, ст. 75 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частини 1-3 ст. 90 КАС України визначають, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з приписів ст.ст. 8, 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію», поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліція може застосовувати превентивні заходи, зокрема, зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто положення Закону №580-VIII надають право поліції використовувати інформацію відеозапису та фотокартки в якості речових доказів наявності або відсутності факту правопорушення.

Законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Так, на підтвердження правомірності прийняття оскаржуваної постанови відповідач посилається на те, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення було зафіксовано за допомогою портативного відеореєстратора Motorola VB 400 № 475800.

При цьому, згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 17.07.2019 у справі №295/3099/17, від 13.02.2020 у справі №524/9716/16-а, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відеозапис на портативний відеореєстратор № 475800 є неналежним доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Постанова про притягнення до адміністративної відповідальності позивача не містить чіткого визначення місця вчинення правопорушення, що є обов`язковим та має бути відображено саме у постанові, місце вчинення зазначено «Старий бульвар». Посилання представника відповідача на портативний відеореєстратор № 475800, який містить вбудований GPS для синхронізації відео та маршруту переміщення на карті, та відповідно, показує місцезнаходження пристрою не є належним доказом, оскільки останній, крім іншого не вказаний в постанові та нормами права не передбачено відшукання місця вчинення адміністративного правопорушення за допомогою даних відеореєстратора, проте передбачено, що місце вчинення має бути чітко визначено в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що процесуальний обов`язок стосовно доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Як свідчать досліджені матеріали справи, оскаржувана постанова серії про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не відповідає вищенаведеним вимогам ч. 3 ст. 283 КУпАП, адже не містить інформації яким саме технічним засобом здійснено відеозапис про фіксацію правопорушення, що своєю чергою нівелює доказове значення пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, не містить чіткого визначення місця вчинення адміністративного правопорушення, крім того п. 7 постанови не містить жодних документів, що долучалися до постанови.

Таким чином, відповідачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем порушення п. 34 ПДР України, за яке його оскаржуваною постановою притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП (крім самої оскаржуваної постанови, яка між тим не є доказом вчинення адміністративного правопорушення).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст.ст. 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Отже, в даному випадку з огляду на викладене вище у сукупності, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б доводили правомірність прийняття відповідачем постанови серії ЕНА №4625171.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року). Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Зі змісту частини 3 ст. 62 Конституції України вбачається, що усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь.

Враховуючи викладене та беручи до уваги, що відповідачем не надано належних та достовірних доказів, які б свідчили про керування ОСОБА_1 транспортним засобом та таким чином вчинення ним адміністративного правопорушення, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задовольняє їх у повному обсязі.

Стаття 247 КУпАП зазначає, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відтак, з метою дотримання вимог ч. 3 ст. 286 КАС України, скасовуючи постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, суд вважає за необхідне закрити справу про адміністративне правопорушення.

За таких обставин, постанова серії ЕНА №4625171 від 01.05.2025 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись ст. ст. 9, 72, 76, 77, 139, 242-247, 286 КАС України, ст. 62 Конституції України, ст.ст. 122, 268, 280 КУпАП суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Скасувати постанову поліцейського 1 взводу 1 роти 1 батальону УПП в Житомирській області ДПП Ващука Я.М. серії ЕНА №4625171 від 01.05.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, провадження у справі закрити.

Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: Департамент патрульної поліції України, , адреса: м. Київ, вул. Федора Ернста, 3.

Відповідач: Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції, місцезнаходження: м. Житомир, вул. Покровська, 96, .

Повний текст рішення складено 20 серпня 2025 року.

Суддя Л.М. Чішман