Справа № 340/3183/24
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2025-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 340/3183/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Юрко І.В., Білак С.В.,

за участю секретаря судового засідання Жмуренко В В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 в адміністративній справі №340/3183/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, Державної податкової служби України про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України та Головного управління ДПС у Кіровоградській області в якому просив нарахувати та виплатити на його користь:

- середній заробіток у сумі 920559,03 грн. (дев`ятсот двадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень 03 копійки) за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- кошти у сумі 999819,03 грн. (дев`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень 03 копійки), як компенсацію моральної шкоди;

- кошти у сумі 11511,22 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот одинадцять гривень 22 копійки), як три відсотка річних від простроченої суми;

- кошти у сумі 66806,83 грн. (шістдесят шість тисяч вісімсот шість гривень 83 копійки), як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди;

- кошти у сумі 102734,10 грн. (сто дві тисячі сімсот тридцять чотири гривні 10 копійок), як пеню за порушення строків виконання зобов`язання.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2025 року позов задоволено частково, суд:

- стягнув з Головного управління ДПС у Кіровоградській області () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.04.2016 по 03.05.2024 в сумі 94519,47 грн;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення в частині відмови у задоволенні вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначив, що періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 20.06.2016 року по 06.07.2024 року, час затримки розрахунку при звільненні складає 2050 робочих днів. та середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні є сума у розмірі 940963,50 грн = 2050 (час затримки розрахунку при звільненні з 20.04.2016 року по 07.06.2024 року, робочих днів) х 497,67 грн (середньоденна заробітна плата відповідно до листа ГУ ДПС у Кіровоградській області від 16.12.2024 року №7860/5/11-28-10-32) 79260,00 грн (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.04.2016 року по 18.04.2018 року відповідно до рішення КОАС від 18.05.2018 року у справі №П/811/2284/17). Для визначення принципу пропорційності повинна враховуватися не сума, яку позивачу перераховано на картку (96121,63 грн) після утримання податків та зборів, а сума, яку нараховано (120015,53 грн) за рішеннями суду у справі №П/811/579/16 (з урахуванням ухвали КОАС від 20.06.2024 року) або зобов`язати ГУ ДПС виплатити ОСОБА_1 94519,47 грн та додатково нарахувати податки та збори, що мають бути сплачені податковим агентом. Також зазначає, що судом не враховано, що в періоді з 19.04.2016 року по 03.05.2024 року буде не 2040 робочих днів (сторінка 6 рішення КОАС від 14.04.2025 року), а 2025 робочих днів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Кіровоградській області також подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначило, що суд в оскаржуваному судовому рішенні від 14.04.2025 стягнув середній заробіток за період охоплений судовим рішенням у справі П/811/2284/17, що не відповідає змісту КЗпП України та не передбачає можливість подвійного стягнення за один і той самий період. На думку апелянта, захист права позивача у вигляді стягнення коштів в подвійному розмірі за один і той самий період не відповідає основним засадам адміністративного судочинства щодо належного та обґрунтованого прийняття рішення, з урахуванням усіх обставин, що мають значення. Жодним судовим рішенням не визнано протиправними дії/бездіяльність Головного управління ДПС у Кіровоградській області ВП ДПС України як роботодавця, з вини якого настали певні негативні наслідки, пов`язаної з невиплатою позивачеві усіх належних до виплати сум на момент його звільнення, що в свою чергу призводить до відсутності вини та неможливістю покладання на відповідача обов`язку (визначеного для роботодавця) сплатити зазначене в ст.117 КЗпП України відшкодування. Головне управління ДПС у Кіровоградській області стало учасником взаємовідносин з ОСОБА_1 саме на завершальній стадії виконання даного судового рішення № П/811/579/16 як боржник замінений судом у виконавчому провадженні, а не як відповідач-роботодавець який порушив трудове законодавство. ГУ ДПС у Кіровоградській області компенсацію заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, компенсацію за невикористану відпустку, вихідну допомогу при звільненні самостійно не нараховувало та не виплачувало, заборгованість із заробітної плати стягнута у примусовому порядку за виконавчим документом, а тому не можна вважати, що ним, як роботодавцем порушено строки розрахунків з позивачем та порушення ст.116 КЗпП України за які передбачено відповідальність визначена ст.117 КЗпП України.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу ГУ ДПС у Кіровоградській області, в якому зазначено про безпідставність та необгрунтованість доводів відповідача та відсутність законодавчо визначений підстав для задоволення апеляційної скарги ГУ ДПС у Кіровоградській області.

Державна податкова служба України подала відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому вказує, що позивач не перебував у трудових відносинах з апаратом ДПС. Нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювались Головним управлінням ДФС у Кіровоградській області. Державна податкова служба України не здійснює ведення обліку робочого часу та нарахування заробітної плати працівникам територіальних органів. Отже, зважаючи на вищевикладене, ДПС не має жодного відношення до працівників Світловодської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області, тим самим не може відновити порушене право позивача. Крім того, ДПС України не має жодних правових та законодавчих підстав на здійснення таких дій.

Позивачем подано відповідь на відзив ДПС України, в якому просить залишити відзив без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, заслухавши в судовому засіданні доводи представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, Кіровоградським окружним адміністративним судом розглядались справи за позовом ОСОБА_1 до органів Державної податкової (фіскальної) служби щодо його звільнення та розрахунків при звільненні.

У межах справи №П/811/2288/17 розглянуто позов ОСОБА_1 до Олександрійської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправними дій і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням суду від 05.05.2018 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.11.2018, в задоволенні позову відмовлено.

У межах справи №П/811/2284/17 розглянуто позов ОСОБА_1 до Олександрійської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 року (з урахуванням ухвали суду від 17.05.2018 року про внесення виправлень у судове рішення), адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: - визнано протиправною бездіяльність Світловодської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області щодо невстановлення ОСОБА_1 надбавки до заробітної плати за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за лютий, березень, квітень 2016 року; - зобов`язано Олександрійську ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за лютий, березень, квітень 2016 року у розмірі 40% посадового окладу з урахуванням надбавки за спеціальне звання та надбавки за вислугу років.

18.05.2018 року суд ухвалив додаткове рішення у цій справі. Цим судовим рішенням стягнуто з Олександрійської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.04.2016 року по 18.04.2018 року в розмірі 79 260 грн. Крім того, стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 1920 грн., а також судові витрати, пов`язані з прибуттям до суду, у розмірі 1086,02 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Олександрійської ОДПІ ГУ ДФС у Кіровоградській області.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 року рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.04.2018 року та додаткове рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.05.2018 року залишені без змін.

Грошові кошти визначені рішенням суду від 18.04.2018 та додатковим рішенням від 18.05.2018 сплачені позивачеві (платіжне доручення №919 від 22.08.2019), що не заперечується сторонами.

У межах справи №П/811/579/16 за позовом ОСОБА_1 до Олександрійської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області, рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 позов задоволено частково, суд:

- стягнув з Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (, вул.Велика Перспективна, 55, м.Кропивницький, 25006) на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 29088,59 грн.;

- стягнув з Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (, вул.Велика Перспективна, 55, м.Кропивницький, 25006) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 10000 грн.;

- зобов`язав Головне управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області перерахувати вихідну допомогу при звільненні ОСОБА_1 з урахуванням виплати коштів за цим рішенням суду і рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі №П/811/2284/17 та доплатити додаткові кошти.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 в частині стягнення моральної шкоди скасовано, в іншій частині залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні вимог, суд апеляційної інстнції зазначив, що звернення в цій частині позовних вимог передчасне.

Додатковим рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.11.2021, суд:

- зобов`язав Головне управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області перерахувати компенсацію за невикористані дні відпусток ОСОБА_1 з урахуванням виплати коштів за цим рішенням суду і рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі №П/811/2284/17 та доплатити додаткові кошти;

- зобов`язав Головне управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати з урахуванням виплати коштів за цим рішенням суду і рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2018 року у справі №П/811/2284/17.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.06.2022 додаткове рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.11.2021 залишено без змін.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 року, суд:

- задовольнив заяву ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності, вчиненою Головним управлінням Державної податкової служби у Кіровоградській області, щодо виплати нарахованих коштів за рішенням суду;

- встановив Головному управлінню Державної податкової служби у Кіровоградській області новий строк подання звіту про виконання рішення суду упродовж 20 днів з дня отримання копії ухвали суду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.02.2024, ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 07.11.2023 залишено без змін.

Предметом спору у спірних правовідносинах є стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки, станом на дату звернення до суду з цим позовом (15.05.2024), розрахунки з позивачем за рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.09.2021 та додатковим рішення від 10.11.2021 здійснені повністю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходячи з принципу пропорційності дійшов висновку, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання нарахувати та виплатити 94519,47 грн. (9,31% від 1015246,80).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника..

За змістом статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Загальна сума нарахованих ГУ ДПС у Кіровоградській області коштів склала 118 036,52 грн. (з урахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - 57165,70 грн.).

Із загальної суми утримано та сплачено ПДФО (18%) - 18396,25 грн.; ПДФО (15%) - 2375,27 грн.; військовий збір (1,5%) -1770,56 грн.; ЄСВ (6,1%) - 965,92 грн та нараховано ЄСВ на заробітну плату 2015-2016 років в розмірі 8663,91 грн.

Сума зарахованих коштів ОСОБА_1 на його картковий рахунок № НОМЕР_2 склала 94 528,52 грн. Зазначені кошти перераховано Управлінням Державної казначейської служби України у Кіровоградській області шляхом безспірного списання за бюджетною програмою щодо виконання судових рішень на користь ОСОБА_1 29.11.2023, 23.03.2024, 12.04.2024, 20.04.2024, 03.05.2024.

Днем фактичного розрахунку є 03.05.2024.

Датою звільнення позивача є 19.04.2016.

Отже, час затримки складає 2040 робочих днів (19.04.2016 по 03.05.2024).

Відповідно до інформації ГУ ДПС у Кіровоградській області від 16.12.2024 (т.2а.с.126,127), розмір середньоденної заробітної плати позивача за 2 місяці перед звільненням складав 497,67 грн.

Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає: 2040 робочих днів х 497,67 грн. = 1 015 246,80 грн.

Судова палата Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 виклала наступні висновки, щодо необхідності застосування норм матеріального права до аналогічних правовідносин.

Так, Верховний Суд зазначив, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, з урахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів погоджує розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням принципу співмірності, з урахуванням сплачених обов`язкових платежів та податків, а також практики Верховного Суду.

Водночас, з урахуванням принципу пропорційності, посилання ОСОБА_1 на неправильно розраховану кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні, є безпідставними, оскільки наведені доводи не впливають на розмір суми стягнення.

Також, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача стосовно того, що суд в оскаржуваному судовому рішенні від 14.04.2025 стягнув середній заробіток за період охоплений судовим рішенням у справі П/811/2284/17, адже у межах справи № П/811/2284/17 стягнуто середній заробіток за час розрахунку при звільненні щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи за лютий, березень, квітень 2016 року у розмірі 40% посадового окладу з урахуванням надбавки за спеціальне звання та надбавки за вислугу років, однак у цій справі вирішується питання стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні на виконання рішення суду у справі № П/811/579/16 щодо перерахунку вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 , що свідчить про обгрунтовані висновки суду першої інстанції щодо наявності законних підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У справі, яка переглядається позивач пов`язує завдання йому моральних страждань із тривали невиконанням судового рішення відповідачем.

За змістом частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У частині 2 статті 9 КАС України вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У частині 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач здійснював виплати позивачеві належних йому сум в порядку та у строки, визначені бюджетною програмою щодо виконання судових рішень, що свідчить про відсутність такої обов`язкової складової для відшкодування моральної шкоди, як вини.

Колегія суддів, з урахуванням доводів апеляційної скарги позивача, наявних у справі доказів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

За приписами статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди, а також довести наявність вини конкретного суб`єкта владних повноважень.

При цьому слід ураховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У спірних правовідносинах позивач не довів спричинення йому моральної шкоди, враховуючи, що несвоєчасний розрахунку при звільненні компенсовано судом стягненням середнього заробітку. Інших страждань, завданих відповідачем, які спричинили б моральну шкоду позивачем не наведено та належними доказами не підтверджено.

З огляду на викладене, підстави для призначення судової психолого-психіатричної експертизи, у суду першої інстанції обгрунтовано були відсутні.

Щодо упущеної вигоди, трьох відсотки річних, пеню за порушення строків виконання зобов`язання, то колегія суддів зазначає наступне.

Правові підстави та умови відшкодування збитків визначені, зокрема, положеннями Глави 3 «Захист цивільних прав та інтересів» Розділу І «Основні положення» Книги першої «Загальні положення», Глави 51 «Правові наслідки порушення зобов`язання. Відповідальність за порушення зобов`язання» Розділу І «Загальні положення про зобов`язання» Книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України та Главою 25 «Відшкодування збитків у сфері господарювання» Розділу V «Відповідальність за правопорушення у сфері господарювання» ГК України.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини другої статті 20 ГК України права та законні інтереси суб`єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У пункті 4 частини першої статті 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

За приписами частини першої статті 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з частиною другою статті 224, частиною першою статті 225 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також неодержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Судова колегія зауважує, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди пов`язує можливість отримання доходу (майнових вигод) особою, право якої порушено, саме із звичайними обставинами, тобто звичайними умовами цивільного/господарського обороту.

Суд звертає увагу, що відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди як форма цивільно-правової відповідальності застосовується з метою захисту порушених (невизнаних) цивільних прав й інтересів та полягає у відшкодуванні правопорушником вартості майнових вигод, які потерпіла особа могла б мати, якби її суб`єктивне право не було порушеним (невизнаним).

Тобто така міра відповідальності, як відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди перш за все є спрямованою на захист (відновлення) порушеного права учасникам господарських відносин, в той час як спірними у цій справі є правовідносини, що стосуються публічної служби та несвоєчасного розрахунку при звільненні, тобто правовідносин, на які не поширюються приписи Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, якими врегульовано підстави та порядок нарахування збитків, трьох відсотків річних та пені.

Тобто, вимоги позивача в цій частині є безпідставним і не підлягають задоволенню, що правильно було встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги позивача.

Крім того, колегія суддів враховує, що наведена апелянтом-позивачем у його процесуальних заявах та клопотаннях практика Верховного Суду та Європейського суду з прав людини жодним чином не спростовує висновки суду першої інстанції та не впливає на правильність вирішення спірних правовідносин

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, доводи апеляційних скарг повністю спростовуються зібраними у справі доказами, та не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні в судовому засідання усіх обставин справи в їх сукупності.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315-316, 327, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 в адміністративній справі №340/3183/24 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.04.2025 року в адміністративній справі №340/3183/24 залишити без змін.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію судових витрат в адміністративній справі № 340/3183/24, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду відповідно до вимог ст.ст. 328-329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак