Справа № 240/5275/24
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/5275/24

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Майстренко Н.М.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

19 серпня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Моніча Б.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року (ухвалене в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. ст. 300, 304 КАС України не скористалась та не подала відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що позивач 29.01.2024 звернулася із заявою про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку згідно статті 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідачем відмовлено у призначенні пенсії через недотримання умови щодо необхідного трирічного періоду проживання в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993. Так, відповідачем зазначено, що станом на 01.01.1993 позивач у зоні гарантованого добровільного відселення прожила 4 місяці 11 днів, що не дає право на зменшення пенсійного віку на 6 років згідно Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Крім того, оскаржуваним рішенням до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи:

- з 20.04.1992 по 25.05.1992 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 20.04.1986, оскільки до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на території російської федерації по 31.12.1991;

- проходження військової служби з 01.07.2000 по 21.09.2000 згідно військового квитка " НОМЕР_1 від 05.08.1997, оскільки відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, у разі, якщо за період з 01 липня 2000 року по 31 грудня 2016 року в реєстрі застрахованих осіб відсутні відомості, необхідні для призначення пенсії військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового складу, поліцейським, відповідно до Закону страховий стаж та заробітна плата (дохід) обчислюється на підставі довідки про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески, форма якої затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 04.02.2021 № 3-1 "Про затвердження форм довідки про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески". Для зарахування вищевказаного періоду роботи до страхового стажу необхідно надати довідку про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески, визначену постановою правління Пенсійного фонду України від 04.02.2021 № 3-1.

- період навчання з 01.09.1982 по 25.07.1984 відповідно до диплому "В" № НОМЕР_2 від 25.07.1987, оскільки в дипломі зазначено прізвище " ОСОБА_2 " та в свідоцтві про шлюб від 18.01.1985 НОМЕР_3 неправильно зазначено дату народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що не відповідає паспортним даним - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України від 28.02.1991 № 796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - Закон № 796-ХІІ).

Згідно з частиною 1 статті 55 Закону № 796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, зменшується вік на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

При цьому, відповідно до примітки початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Як вбачається з довідки виконкому Коростенської міської ради від 22.01.2024 № 235 ОСОБА_1 з 16.01.1986 по 06.09.1986 постійно проживала та була зареєстрована у м. Коростені Житомирської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.

Оцінюючи надані позивачем докази, суд зазначає, що позивач є особою, стосовно якої застосовується початкова величина зниження пенсійного віку, оскільки відповідно до наданої довідки з моменту аварії по 31.07.1986 вона проживала у зоні безумовного обов`язкового відселення, що надає їй право на зниження пенсійного віку на 3 роки.

Що стосується додаткового зниження пенсійного віку ще на 3 роки, то позивач зазначає, що факт постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення підтверджується також наявністю у неї статусу особи, потерпілої від наслідків аварії на ЧАЕС категорії 3.

Згідно з положеннями ст. 65 Закону № 796-XII посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 18.06.1991 № 44 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок № 44, чинний на момент видачі позивачу посвідчення).

Відповідно до пунктів 2, 6 Порядку № 44 посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами й компенсаціями, встановленими чинним законодавством.

Позивачу Житомирською облдержадміністрацією 07.02.2001 видано посвідчення потерпілої від наслідків аварії на ЧАЕС особи категорії 3, копія якого долучена до позову.

Згідно зі статтею 14 Закону України № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, зокрема:

учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження...

а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи (не віднесені до категорії 2), які:

постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3.

Відповідно до статті 15 Закону № 796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Таким чином, посвідчення позивача серії НОМЕР_4 , видане від 07.02.2001 (категорія 3), у повному обсязі підтверджує обставину, що станом на 01.01.1993 позивач прожила або відпрацювала у зоні гарантованого добровільного відселення не менше трьох років, що, у свою чергу, дає право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку та страхового стажу додатково ще на 1,5 роки (з розрахунку додаткового зниження на 1 рік за 2 роки проживання).

Саме посвідчення громадянина, потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3), в розумінні вимог статей 73 - 74 КАС України є належним та допустимим доказом віднесення позивача до категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом, в тому числі на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.

Аналогічно, за приписами абзацу 10 підпункту 5 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (надалі - Порядок № 22-1), документами, що підтверджують право особи на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку є посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та довідка про період (періоди) участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС за формою, затвердженою постановою Державного Комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 09.03.1988 № 122, або довідка військової частини, у складі якої особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, або довідка архівної установи, або інші первинні документи, в яких зазначено період роботи, населений пункт чи об`єкт, де особою виконувались роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач не спростував того, що з урахуванням початкової величини зниження пенсійного віку на 4,5 роки, тобто в 55,5 років, у позивача виникло право ініціювати питання про призначення пенсії на пільгових умовах.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.

Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2024 по 31.12.2024 - не менше 31 року.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує, що страховий стаж позивача становить 34 роки 5 місяців 22 дні, а з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах вона звернулась у віці 58 років.

Таким чином, звернувшись у віці 58 років до відповідача щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку та маючи право на зниження пенсійного віку та страхового стажу на 4,5 роки, позивач дотрималась умов, необхідних для прийняття органом Пенсійного фонду України позитивного рішення про призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах. Наведене свідчить про неправомірність рішення відповідача щодо відмови у призначенні позивачу пенсії та наявність підстав для задоволення позову, оскільки у позивача існувало право на момент її звернення до відповідача на пенсію за віком на піьгових умовах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком із зниженням пенсійного віку та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 29.01.2024.

Що ж стосується незарахування відповідачем до страхового стажу періоду роботи в російській федерації з 20.04.1992 по 25.05.1992, то суд зазначає, що частиною 4 статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-ХІІ передбачено, що у тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачені інші правила, ніж ті, які містяться в цьому законі, застосовуються правила за цими договорами (угодами).

Відповідно до частини 2 статті 6 Угоди "Про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення" від 13.03.1992, учасницею якої була Україна, для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росїї, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14.01.1993 трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною 2 статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема, стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.

У спірні періоди роботи позивача вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що за наявності чинних у період її роботи положень Угоди, що передбачали відповідне право на визнання трудового стажу, вона не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у врахуванні такого стажу для призначення пенсії з урахуванням заробітної плати, отриманої у російській федерації.

Таким чином, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права особи на пенсію та при її обчисленні.

Крім того, відповідно до статті 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані в установленому порядку на території держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, які входили до складу СРСР до 01.12.1991, приймаються на території держав-учасниць Співдружності без легалізації.

Водночас, суд зазначає, що в силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Тож припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 29.11.2022 № 1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж нею набутий до ухвалення відповідних нормативних актів.

Згідно записів трудової книжки НОМЕР_5 в період з 20.04.1992 по 27.05.1992 позивач працювала помічником вихователя в ясельній групі садочку № 12 (0 р. 1 м. 8 д.), а тому цей період роботи підлягає зарахування до загального стажу.

Щодо незарахування періоду військової служби з 01.07.2000 по 21.09.2000 суд зазначає, що відповідно до підпункту "в" абзацу 3 статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується також: військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до записів у військовому квитку позивач призвана на військову службу з 05.08.1997 та звільнена зі служби з 21.09.2000. Аналогічні записи містяться і в обліково-послужній картці до вказаного військового квитка.

Що стосується ненадання позивачем довідок про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески, то суд зазначає, що обов`язок щодо своєчасного та в повному обсязі нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску; ведення обліку виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігання таких відомості в порядку, передбаченому законодавством, покладено на органи Пенсійного фонду України.

Слід також зазначити, що контроль за достовірністю поданих страхувальниками і застрахованими особами відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку, здійснюють органи Пенсійного фонду (пункт 9 частини 2 статті 64 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Стаття 12-1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає, що Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: формує та веде реєстр застрахованих осіб Державного реєстру, здійснює контроль, у тому числі спільно з податковими органами, за достовірністю відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; бере участь в аналізі та прогнозі надходження коштів від сплати єдиного внеску; здійснює інші функції, передбачені законодавством.

Відповідно до пунктів 3, 4 Порядку подання відсутніх у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування персоніфікованих відомостей про грошове забезпечення та сплату страхових внесків за період з 1 липня 2000 р. по 31 грудня 2016 р., необхідних для призначення пенсій військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам начальницького і рядового складу, поліцейським, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 770, відомості про періоди служби, суми грошового забезпечення та сплату страхових внесків вносяться Пенсійним фондом України до реєстру застрахованих осіб на підставі інформації з податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку за формами № 8 ДР і № 1 ДФ, які ДФС передає Пенсійному фонду України в електронному вигляді на центральному рівні в порядку, встановленому Пенсійним фондом України та ДФС. При цьому Пенсійний фонд України обчислює щомісячні суми грошового забезпечення виходячи із середнього розміру сум доходу квартальної звітності за формами № 8 ДР і № 1 ДФ за період, за який подано інформацію.

У разі відсутності інформації з податкового розрахунку сум доходу відомості про періоди служби, суми грошового забезпечення та сплату страхових внесків вносяться територіальними органами Пенсійного фонду України до реєстру застрахованих осіб на підставі поданого військовими частинами чи органами, які виплачують (виплачували) грошове забезпечення (далі - страхувальники), або подаються органами, які уповноважені рішеннями керівників державних органів (далі - уповноважені органи), до територіальних органів Пенсійного фонду України у вигляді звіту за формою згідно з додатком.

Отже, обмін інформацією про грошове забезпечення та сплату страхових внесків за період з 01.07.2000 по 31.12.2016 щодо військовослужбовців здійснюється між державними органами без втручання самої особи, як не має можливості впливу на виконання такими органами покладених на них обов`язків.

Враховуючи наведене, доводи апелянта щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду проходження військової служби з 01.07.2000 по 21.09.2000 є необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними у справі доказами, адже оскаржуваний період страхового стажу підтверджений належним чином.

Що стосується незарахування періоду навчання з 01.09.1982 по 25.07.1984, то судом враховується, що пунктом "д" статті 56 Закону № 1788-ХП встановлено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Відповідно до статті 38 Закону України "Про професійно-технічну освіту" час навчання у професійно-технічному навчальному закладі зараховується до трудового стажу учня, слухача, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

При цьому, пунктом 8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637, визначено, що час навчання у вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження часу навчання приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Згідно копії диплому "В" в період з 01.09.1982 по 25.07.1984 позивач навчалася в технічному училищі № 4 м. Хуст Закарпатської області УРСР та отримала диплом на прізвище " ОСОБА_2 ". Згідно виданого повторно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 від 21.02.2024 на прізвище " ОСОБА_3 " датою народження є ІНФОРМАЦІЯ_2 , що свідчить про видачу цього диплому саме позивачу та є підставою для зарахування вказаного періоду навчання до її стажу.

Оцінюючи позицію апелянта, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 січня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Моніч Б.С.