Справа № 640/16882/21
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

11 серпня 2025 року Справа № 640/16882/21 ЗП/280/187/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Конишевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Власов В.В.,

представників сторін:

позивача - Ченілевська К.Г.

відповідача -Бахненко С.В.

третьої особи - Бахненко С.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу

за позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області

третя особа Державна міграційна служба України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,- Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Конишева О.В., перевіривши матеріали адміністративної справи

за позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління ДМС України у м. Києві та Київській області

третя особа Державна міграційна служба України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі- відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна міграційна служби України (далі- третя особа), в якому просить:

1. визнати протиправною бездіяльність ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо відмови в прийнятті документів громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію;

2. зобов`язати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджено Постановою КМУ від 26.12.2002 №1983 та Законом України «Про імміграцію».

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що він громадянин Сирійської Арабської Республіки. Рішенням Державної міграційної служби України було визнано особою, яка потребує додаткового захисту. У зв`язку з бажанням отримати дозвіл на імміграцію в Україні, як батько громадянки України (доньки) звернувся до відповідного органу з метою подання заяви про надання дозволу на імміграцію. Так до вказаного відділу були подані документи, які були зібрані на підтвердження права для отримання дозволу на імміграцію. Однак, отримав лист від відповідача, в якому було вказано, що іноземець у правових відносинах з Україною може перебувати лише в одному статусі, у зв`язку з тим, що він маєте посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що визначає ваш статус та законність перебування на території України, ви не можете звернутися з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну. Вважає таку відмову протиправною та просить позов задовольнити.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому зазначав, що іноземець у правових відносинах з Україною може перебувати лише в одному статусі, у зв`язку з тим, що позивач маєте посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно не може звернутися з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну. Вважає свої дії правомірними, а позовні вимоги необґрунтованими, у зв`язку з чим просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Третя особа заперечила проти позовних вимог та зазначила, що іноземець у правових відносинах з Україною може перебувати лише в одному статусі. У зв`язку з тим, що позивач маєте посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, відповідно не можете звернутися з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну. Зокрема зазначив, що з метою продовження строку дії посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту вказана особа до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції не зверталася. Згідно даних інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційної-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не надавався. Просить у задоволенні позову відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону № 2825-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя. Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України Про внесення зміни до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду щодо забезпечення розгляду адміністративних справ, але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена ч. 1 ст. 27, ч. 3 ст. 276, ст. ст. 289-1, 289-4 КАС України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

19.02.2025 матеріали адміністративної справи надійшли до Запорізького окружного адміністративного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.02.2025 зазначену справу передано на розгляд головуючому судді Конишевій О.В.

Ухвалою суду від 24.02.2025 справу прийнято до провадження та призначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою від 20.05.2025 суд прийняв рішення перейти до розгляду справи у загальному позовному провадження та призначено підготовче засідання на 09.06.2025.

Ухвалою суду від 09.06.2025 відкладено підготовче засідання на 26.06.2025.

Ухвалою суду від 26.06.2025 продовжено підготовче провадження та відкладено підготовче засідання на 30.07.2025.

Ухвалою суду від 30.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11.08.2025.

У судовому засіданні 11.08.2025 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області встановлено, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся 22.05.2013 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 23.09.2013 № 590-13 громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано особою, яка потребує додаткового захисту. 17.04.2014 було видано посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту серії НОМЕР_2 строк дії якого продовжено до 23.09.2023. З метою продовження строку дії посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту вказана особа до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції не зверталася.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилася донька- ОСОБА_2 , яка згідно з рішенням ГУ ДМС у м. Києві від 30 квітня 2015 року набула громадянства України на підставі частини третьої статті 8 Закону України «Про громадянство України» (а.с.20-21).

Позивач вважає, що має законне право отримати дозвіл на імміграцію в Україну, як батько дитини, яка є громадянкою України.

23 грудня 2020 року позивач особисто звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Березняківска 4а, з пакетом документів для отримання дозволу на імміграцію відповідно до статті 4 Закону України «Про імміграцію», а саме як батько дитини, яка є громадянкою України. Як стверджує позивач, в усній формі йому було відмовлено у прийнятті заяви, а також її реєстрації в канцелярії ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області. Заяву з відповідними копіями документів позивач був вимушений направити засобами поштового зв`язку наступного дня - 24 грудня 2020 року.

Листом від 03.02.2021 відповідач надав відповідь на заяву позивача від 23.12.2020 (в листі помилково зазначено дату заяви 15.01.2021) де зазначено: «відповідно до законодавства України іноземець у правових відносинах з Україною може перебувати лише в одному статусі. У зв`язку з тим, що ви маєте посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, що визначає ваш статус та законність перебування на території України, ви не можете звернутися з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну (отримання другого статусу)».

Вважаючи таку відповідь необгрунтованою, а відмову - протиправною, 18 березня 2021 року позивач звернувся зі скаргою на відмову в прийнятті документів для отримання дозволу на імміграцію до Державної міграційної служби України.

Листом від 31 березня 2021 року Державна міграційна служба України відмовила позивачу та зазначила: «жодним нормативним актом України не передбачено наявність у іноземців та осіб без громадянства одразу двох статусів, які дають право на законне проживання на території України. З огляду на викладене зазначаємо, що у іноземця, який законно проживає на території України на підставі посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, права звертатися до ДМС з документами на отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання немає».

В листі від 10.03.2025 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області зазначено, що згідно даних інформаційної підсистеми «Облік іноземців та біженців» Єдиної інформаційної-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не надавався (а.с.86).

Не погоджуючись із відмовою відповідача, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію" (надалі - Закон №2491-III, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 1 Закону №2491-III, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону №2491-III, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону №2491-ІІІ, визначено повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, зокрема: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст. 9 Закону №2491-III, відповідно до ч. 5 якої для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Відповідно до ч. 10 ст. 9 Закону №2491-III, у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Тобто, для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (надалі - Порядок № 1983, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пп.3 п.2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Відповідно до п. 11 Порядку № 1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та копія його сторінок; засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; три фотокартки розміром 3,5 х 4,5 сантиметра; документ про місце проживання (в Україні та за кордоном); документально підтверджені відомості про склад сім`ї (копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону). Особи, які постійно проживають за межами України, подають документ, виданий лікувальним закладом держави за місцем проживання, який підлягає легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами; довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію"). У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах; квитанція про сплату державного мита або консульського збору, якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством передбачена їх сплата, або документ, який підтверджує наявність пільг щодо сплати.

Документи, визначені пунктами 1 - 10 ч. 7 ст. 9 Закону України "Про імміграцію", додатково подаються відповідно до категорії іммігрантів.

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Копії цих документів, а також письмове підтвердження згоди на імміграцію та гарантії приймаючих осіб, передбачені пунктом 6 частини сьомої статті 9 Закону України "Про імміграцію", подаються нотаріально засвідченими. Документи, відомості за якими можуть змінюватися, можуть бути подані протягом шести місяців від дня їх видачі.

Згідно п. 12 Порядку №1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку №1983 визначено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Пунктом 16 Порядку №1983 передбачено, що у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Згідно з п.19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Тобто, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію визначені ст.10 Закону №2491-III, а саме, дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як свідчать матеріали справи, підставою повернення та не розгляд заяви про надання дозволу на імміграцію слугувало твердження відповідача, що жодним нормативно актом України не передбачено наявність у іноземців та осіб без громадянства одразу двох статусів, які дають право на законне проживання на території України. Крім того, зазначено, що у іноземця, який законно перебуває на території України на підставі посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, права звертатися до ДМС з документами на отримання дозволу на імміграцію не має.

Відповідно до п.13 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Частиною 1 ст. 11 Закону України № 3671-VI встановлено, що статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Згідно ч.4-10 ст.11 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про втрату статусу біженця або додаткового захисту може бути особиста заява біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, або клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред`явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

Уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

У поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Як встановлено судом з матерів справи, на момент звернення із заявою на імміграцію ОСОБА_1 , був визнаний особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується посвідченням особи, яка потребує додаткового захисту серії НОМЕР_2 від 17.04.2014, строк дії якого продовжено до 23.09.2023.

Даний статус надає право особі безстроково на законних підставах перебувати на території України.

Жодним нормативно правовим актом не передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається у разі якщо особа має статус особи, яка потребує додаткового захист і, що особа спочатку повинна відмовити від такого статусу, а потім вже звертатися за дозволом на імміграцію.

Крім того, жодного Рішення про втрату або позбавлення статусу особи, яка потребує додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи, яка потребує додаткового захисту не приймалося та суду надано не було.

Більш того, п.2 ч.1 ст. 11 Закону України № 3671-VI встановлено, що статус особи яка потребує додаткового захисту втрачається у разі, якщо особа набула громадянства України, тобто твердження відповідача, що позивач має посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, тому не можете звернутися із заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну, є таким, що не відповідає нормам закону.

Навпаки, маючи статус особи, яка потребує додаткового захисту, позивач його не втрачає до моменту набуття громадянства України, або до виникнення інших підстав які наведені у відповідній нормі закону.

Той факт, що позивач на даний час перебуває за межами України, не свідчить про те, що він позбавлений статусу особи, яка потребує додаткового захисту, і не має права на звернення із заявою про отримання дозволу на імміграцію. Жодний нормативний акт не встановлює таких обмежень.

Статтею 10 Закону №2491-III визначений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, жодний із яких не доведений відповідачем.

Пунктом 6 ч. 1ст.10 зазначеного Закону встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України. Проте, оскаржуваний висновок відповідача, за результатами розгляду заяви позивача про отримання дозволу на імміграцію в України, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону №2491-III, не містять.

Тобто, у листі відсутня вказівка на відповідну норму Закону, на підставі якої дозвіл на імміграцію не може бути наданий.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем не оспорюється факт подання позивачем до відповідача усіх документів для отримання дозволу на імміграцію, які визначені Законом №2491-III та Порядком №1983.

При цьому жодного рішення за заявою позивача про надання дозволу на імміграцію або відмову не приймалося відповідачем.

З листа відповідача від 03.02.2021 судом встановлено, що документи які були подані позивачем взагалі не розглядалися, а відповідь гуртувалася лише на тому, що у позивача наявне посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, тому права звертатися до ДМС з документами на отримання дозволу на імміграцію у нього не має.

З огляду на викладене вище, суд доходить висновку, що рішення відповідачем щодо неможливості отримати позивачем дозвіл на імміграцію в Україну не приймалося, а підстави відмови викладені у листі є такими, що не гуртуються на законі, тому суд визнає дії відповідача протиправними, а позовні вимоги обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини справи, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України та аналізуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250,255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( 02152, м. Київ, вул Березняківська, 40-А, ) , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державна міграційна служби України( 01001, м. Київ, вул Володимирська 9, ) - задовольнити.

Визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо відмови в прийнятті документів громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Зобов`язати Центральне міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію відповідно до Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, який затверджено Постановою КМУ від 26.12.2002 №1983 та Законом України «Про імміграцію».

Стягнути на користь Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( 02152, м. Київ, вул Березняківська, 40-А, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 19.08.2025.

Суддя О.В. Конишева