Справа № 940/1443/25
Суддя: Мандзюк С. В.
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

19.08.2025 Провадження по справі № 2-а/940/19/25
Справа № 940/1443/25

РІШЕННЯ

Іменем України

19 серпня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в місті Тетієві Київської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5256275 від 18.07.2025, про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 гривень, а провадження у справі - закрити. Водночас позивач просить стягнути понесені ним судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що 18.07.2025 інспектором 2 взводу 2 роти 1 батальйону управління патрульної поліції Вінницької області ДПП Проценком М.І. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5256275 від 18.07.2025, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП із накладенням штрафу у розмірі 510,00 гривень, з якої вбачається, що 18.07.2025 о 20 год 31 хв. в м. Вінниця по вул. Хмельницьке Шосе, 130А водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, перевозив дитину зростом менше ніж 150 см, при цьому не використовував спеціальну утримуючу систему за допомогою якої можливо пристебнути дитину ременем безпеки, чим порушив п. 21.11. б ПДР порушення правил перевезення дітей, що не досягли 12 років без ременя безпеки.

Позивач зазначив, що інкримінованого йому адміністративного правопорушення не вчиняв, після зупинки автомобіля, працівники поліції не перевіряли зріст його сина, який навіть не виходив із автомобіля, та який має зріст 150 см.

Відтак, як стверджує позивач, працівник поліції не володів достовірними даними щодо порушення ним п. 21.11. б ПДР, а саме перевезення дитини зростом до 150 см без засобів фіксації. Щодо посилання на недосягнення дитиною 12-річного віку, то дана норма виключена з ПДР у 2021 році.

З огляду на зазначене, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 29.07.2025 відкрито провадження в справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

04.08.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача Департаменту патрульної поліції просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, вважає позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що під час патрулювання 18.07.2025 року на стаціонарному блокпосту «Хмельницьке шосе» в місті Вінниці інспектором роти № 2 БУПП у Вінницькій області ДПП було зупинено автомобіль Шкода, д.н.з. НОМЕР_1 , водій якого, ОСОБА_1 , керував транспортним засобом та перевозив дитину, зріст якої менше 150 см, у транспортному засобі обладнаному ременем безпеки без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки передбачених конституцією цього транспортного засобу, чим порушив п. 21.11.б ПДР України. У подальшому винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕНА № 5256279 за ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Щодо доводів скаржника про те, що у інспектора були відсутні підстави для зупинки його транспортного засобу і як наслідок вимагати пред`явлення документів для перевірки, то представник відповідача вважає їх безпідставними, з огляду на те, що відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху. Водночас зазначив, що підстав у відповідача для умисного спотворення обставин події не було.

Також зазначено, що виходячи зі складності справи, обсягу та характеру наданих послуг, визначеного на їх надання часу та виходячи з фактично витраченого представником позивача часу, представник відповідача вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу адвоката пов`язана з розглядом даної справи у розмірі 3000 грн є неспівмірною, а вимоги про її відшкодування необґрунтованими по даній справі та загальною компенсацією вартості наданих адвокатом послуг.

Отже, зважаючи на викладене, представник відповідача вважає, що оскаржувана постанова є обґрунтованою та законною.

06.08.2025 представник позивача адвокат Неживок І.В. надіслав відповідь на відзив, в якому просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вказуючи, що доводи відповідача, викладені у відзиві, та долученого до справи в якості доказу відеозапису, то вони не спростовують доводів позивача. У відзиві відповідач не посилається на жодний доказ на підставі якого він дійшов до висновку про наявність в діях позивача складу правопорушення. Водночас, не вказано, який чином перевірено зріст дитини та зроблено висновок, що дитина нижча 150 см. На долученому в якості доказу відеозаписі обставини вчинення правопорушення не зафіксовані, тому, на думку представника позивача, він не може бути доказом.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 18.07.2025 інспектором 2 взводу 2 роти 1 батальйону управління патрульної поліції Вінницької області ДПП Проценком М.І. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5256275 від 18.07.2025, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП із накладенням штрафу у розмірі 510,00 гривень, зі змісту якої вбачається, що 18.07.2025 о 20 год 31 хв. в м. Вінниця по вул. Хмельницьке Шосе, 130А водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, перевозив дитину зростом менше ніж 150 см, при цьому не використовував спеціальну утримуючу систему, за допомогою якої можливо пристебнути дитину ременем безпеки, чим порушив п. 21.11. б ПДР порушення правил перевезення дітей, що не досягли 12 років без ременя безпеки.

Не погоджуючись з прийнятою суб`єктом владних повноважень постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, позивач звернувся з позовом до суду.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Доказами у справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Пунктом 21.11. б Правил дорожнього руху встановлена заборона перевезення дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім: транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху; спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання.

Частиною 10 статті 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил перевезення дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, зокрема за те, що перевозив дитину зростом менше ніж 150 см, при цьому не використовував спеціальну утримуючу систему за допомогою якої можливо пристебнути дитину ременем безпеки, чим порушив п. 21.11. б. ПДР порушення правил перевезення дітей, що не досягли 12 років без ременя безпеки.

Натомість позивач вказує на незаконність такого рішення відповідача з тих підстав, що працівником поліції не проводились заміри зросту дитини, яка перебувала в салоні автомобіля і з нього не виходила, відтак інспектор патрульної поліції не мав змоги обєктивно визначити зріст дитини.

Водночас, на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови відповідач до відзиву на позовну заяву надав відеоматеріали, які на думку відповідача, підтверджують наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП

Судом досліджені надані відеозаписи та встановлено, що під час зупинки транспортного засобу позивача, спілкування позивача із працівниками поліції, а також винесення оскаржуваного рішення, дитина, яку перевозив позивач, дійсно (упродовж усього відеозапису) перебувала в салоні транспортного засобу та його не покидала.

Водночас, із відеозаписів не вбачається, який чином поліцейським зафіксовано, що зріст дитини менше 150 см, оскільки вимірювання зросту не проводилося, а отже відеозаписи не містять фіксування факту вчинення позивачем зазначеного адміністративного правопорушення.

Інших доказів, які б свідчили про наявність винуватості позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, за яке він притягнутий до адміністративної відповідальності, матеріали справи не містять.

Відтак, суд вважає слушними доводи позивача на те, що матеріали справи не містять жодних доказів, що зріст дитини, яка перевозилась в автомобілі, становив менше 150 см, зокрема результатів вимірювань тощо.

Водночас суд критично оцінює посилання інспектора патрульної поліції в оскаржуваній постанові на порушення правил перевезення дітей, що не досягли 12 років без ременя безпеки, оскільки норма, що стосувалась відповідальності за перевезення дітей віком до 12 років без дитячого крісла, виключена з Правил дорожнього руху.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, як встановлено судом, відповідачем на підтвердження факту вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, не надано суду належних, достатніх та допустимих доказів.

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 року в справі № 463/1352/16-а зазначив, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладені обставини, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення, не доведено законність постанови про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5256275 від 18.07.2025, винесеної стосовно позивача щодо вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, оскільки факт порушення позивачем вимог п. 21.11. б Правил дорожнього руху не підтверджується належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 285 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на зазначене, оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, із застосуванням штрафу у розмірі 510,00 гривень підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач ОСОБА_1 поніс судові витрати у виді витрат щодо сплати судового збору в сумі 605,60 грн, що підтверджується відповідною квитанцією, тому ці витрати підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн, суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження витрат позивача на професійну правничу допомогу до матеріалів справи надано: договір про надання правової допомоги, укладеного 28 липня 2025 року між ОСОБА_1 та адвокатом Неживком І.В.; додаток до договору про надання правової допомоги від 28 липня 2025 року; акт наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 28 липня 2025 року; ордер на надання правничої допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

За змістом ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 року у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Також, при визначенні суми відшкодування суд має враховувати критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції, зокрема у рішеннях від 12.10.2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України» (п.95), в рішенні у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (п.268) (заява № 19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 19.02.2021 у справі №820/3072/18.

Отже, беручи до уваги положення ЄСПЛ та практику Верховного Суду, виходячи із критерію розумності розміру адвокатських витрат, враховуючи обставини, складність та категорію справи, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд дійшов висновку про те, що справедливим буде зменшення розміру витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги до 1000,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 7, 9, 121, 245, 251, 255, 280 КУпАП, статтями73, 74, 77, 134, 139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 5256275 від 18.07.2025, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, із накладенням штрафу у розмірі 510,00 гривень,та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції, адреса: вул. Федора Ернста, буд. 3, м. Київ, 03048, , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , понесені судові витрати у виді судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя С.В. МАНДЗЮК