Справа № 640/22345/20
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" серпня 2025 р. справа № 640/22345/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Фещенко Микола Леонідович (далі, також - представник позивача, адвокат Фещенко Л.М.) в інтересах ОСОБА_1 (далі, також - позивач, ОСОБА_1 ) 21.09.2020 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі, також відповідач, ГУ ДПС у м. Києві, Головне управління ДПС у м. Києві, податковий орган), в якому просив визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №Ф-44046-17-У від 11.05.2019.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 виявивши, що в нього заблокована особиста банківська карта за постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві (надалі, також - Голосіївський РВ ДВС у м. Києві), звернувся до адвоката Фещенка М.Л. для укладення договору про надання правової допомоги. Надалі, за доводами представника позивача, останній у відповідь на адвокатський запит, 17.09.2020 отримав лист начальника Голосіївського РВ ДВС у м. Києві та копію вимоги ГУ ДПС у м. Києві №Ф-44046-17-У від 11.05.2019 (надалі, також - оскаржувана вимога) про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі, також - єдиний внесок, ЄСВ) на суму 21 030,90 грн. Представник позивача вказує, що позивач з оскаржуваною вимогою не погоджується, вважає її протиправною, з огляду на наступне.

За доводами адвоката Фещенка М.Л., позивач був зареєстрований, як фізична особа-підприємець (надалі, також - ФОП) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, але не здійснював підприємницьку діяльність останніх шість років. Представник позивача наголошує, що в 2018 та 2019 роках, тобто в період коли позивач був зареєстрований як ФОП, останній перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАРВОС ОІЛ" () (далі, також - ТОВ "ТАРВОС ОІЛ") та Товариством з обмеженою відповідальністю "ГАРАНТ ОІЛ ГРУП" () (далі, також - ТОВ "ГАРАНТ ОІЛ ГРУП"), що підтверджується формою ОК-5 та трудовою книжкою позивача. Адвокат Фещенко М.Л. стверджує, що у 2018 та 2019 роках роботодавцями нараховуючи заробітну плату позивачу, сплачувались як страхувальниками ЄСВ за останнього, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України та довідкою з роботи. Разом з тим, на переконання представника позивача, вказані обставини щодо нарахування та сплати єдиного внеску на суми нарахованої та одержуваної позивачем заробітної плати відповідач при винесенні оскаржуваної вимоги безпідставно не врахував.

Адвокат Фещенко М.Л. звертає увагу, що Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (надалі, також Закон №2464-VI) прямо не покладає обов`язку на застрахованих осіб, які зареєстровані підприємцями, сплачувати у разі неотримання доходу (прибутку) суму єдиного внеску у розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску, якщо при цьому така застрахована особа у встановленому порядку перебуває у трудових відносинах і на суми нарахованої та одержуваної нею заробітної плати страхувальник нараховує та сплачує за таку особу єдиний внесок.

З огляду на викладене, вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у м.Києві №Ф-44046-17-У від 11.05.2019, позивач, через уповноваженого представника, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з цією позовною заявою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.09.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.35-36).

За наслідками усунення недоліків позовної заяви, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.10.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.41-42).

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву, який надійшов до Окружного адміністративного суду міста Києва 17.12.2020 (а.с.45-50). ГУ ДПС у м. Києві вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

За доводами ГУ ДПС у м. Києві, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI, в редакції, що була чинною по 31.12.2017, єдиний внесок для ФОП на загальній системі нараховується - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Відповідач зазначає, що з 01.01.2018 пункт 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI викладено в новій редакції: ФОП на загальній системі єдиний внесок нараховується - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Податковий орган наголошує, що ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУ ДПС у м. Києві як платник податків з 22.02.2005 до 21.06.2020. Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 знаходився на загальній системі оподаткування у зв`язку із чим в інтегрованій картці платника (надалі, також - ІКП) обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за січень-грудень 2017 року та з І кварталу 2018 року по ІІ квартал 2020 року на загальну суму 31 371,56 грн, що не були сплачені. ГУ ДПС у м. Києві вказує, що відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (надалі, також - Інструкція №449) орган доходів і зборів надсилає платнику єдиного внеску, у якого станом на кінець календарного місяця обліковується заборгованість зі сплати ЄСВ вимогу про сплату боргу (недоїмки).

З урахування зазначеного, відповідач просив у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Надалі, представник позивача 07.02.2021, через підсистему "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, направив до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про заміну сторони її правонаступником, в якій просив замінити ГУ ДПС у м. Києві (), що винесло оскаржувану вимогу на його правонаступника Головне управління Державної податкової служби у м. Києві () (а.с.53-54).

У подальшому Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-IX (надалі, також Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до положень абзаців другого-четвертого пункту 2 розділу ІІ Закону №2825-IX до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.

Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.

Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно-правових спорах, наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (надалі, також - Порядок №399).

На виконання положень Закону №2825-IX та відповідно до Порядку №399 справу №640/22345/20 передано на розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12.03.2025 адміністративну справу №640/22345/20 прийнято до судового розгляду. Постановлено розгляд справи розпочати спочатку, здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 262 КАС України (а.с.64-67).

Пунктом 4 резолютивної частини коментованої ухвали суду заяву представника позивача від 07.02.2021 про заміну сторони її правонаступником - задоволено. Постановлено замінити відповідача Головне управління ДПС в м. Києві () на правонаступника - Головне управління ДПС в м. Києві (код ЄДРПОУ ВП 44116011, адреса: вул. Шолуденка, буд. 33/19, м. Київ, 04116) в адміністративній справі №640/22345/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги.

Пунктом 5 резолютивної частини цієї ж ухвали, судом витребувано у Головного управління ДПС в м. Києві документальне підтвердження:

- направлення та отримання позивачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44046-17-У від 11.05.2019;

- документальне підтвердження перебування ОСОБА_1 на відповідній системі оподаткування в якості фізичної особи - підприємця в періоди: з січня по грудень 2017 року, з січня по грудень 2018 року, з січня по грудень 2019 року, з січня по лютий 2020 року.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності позовну заяву, відзиви на позов та докази, наявні в матеріалах цієї адміністративної справи, встановив такі обставини.

Як зазначає ГУ ДПС у м. Києві у відзиві на позовну заяву та не заперечує позивач, у період з 22.02.2005 по 21.06.2020 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у м. Києві.

Водночас, згідно з відомостями трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 24.04.2002 та індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5) позивач:

- у період з 01.08.2018 по 31.12.2018 працював на посаді менеджера в ТОВ "ТАРВОС ОІЛ";

- у період з 21.01.2019 по 01.08.2019 працював на посаді менеджера в ТОВ "ГРАНТ ОІЛ ГРУП" (а.с.19-20; а.с.21-23).

ГУ ДПС у м. Києві 11.05.2019 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44046-17-У щодо ОСОБА_1 , відповідно до якої борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску останнього становить 21 030,90 грн (а.с.11).

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №Ф-44046-17-У від 11.05.2019, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з таких підстав та мотивів.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI.

Відповідно до вимог частини 1 статті 2 цього Закону його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 14 Закону №2464-VI на податкові органи покладено обов`язок здійснювати контроль за дотриманням платниками єдиного внеску вимог цього Закону.

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI).

Приписами пунктів 3 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI визначено, що застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

За змістом пункту 10 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Приписами частини 2 статті 6 Закону №2464-VI регламентовано, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 1 пункту 1, пунктами 2, 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску ( пункт 2 в редакції чинній до 31 грудня 2017 року);

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції від 01 січня 2018 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

За визначеннями, наведеними у пунктах 4, 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця; тоді як, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Із врахуванням зазначеного мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн на місяць (3200,00 грн х 22%, де 3200,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2017 року); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн на місяць (3723,00 грн х 22%, де 3723,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року); мінімальний страховий внесок у 2019 році 918,06 грн на місяць (4173,00 грн х 22%, де 4173,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2019 року).

Як зазначено в абзаці 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII), з 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

До 01 січня 2018 року платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, мали обов`язок сплатити єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які повинні сплачувати єдиний внесок за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 12 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Абзацом 1 частини 4 статті 25 Закону №2464-VI (в редакції чинній на момент формування спірної вимоги) визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Із системного аналіз наведених норм слідує, що платниками ЄСВ є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, які зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 у справі №160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 04.11.2021 у справі №140/3209/19 та від 18.02.2022 у справі №420/4911/20.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено судом вище по тексту судового рішення, ГУ ДПС у м. Києві 11.05.2019 сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44046-17-У щодо ОСОБА_1 , відповідно до якої борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску становить 21 030,90 грн (а.с.11).

Суд зазначає, сторони не надали суду розрахунку такого боргу (недоїмки), а у оскаржуваній вимозі не вказано за який період нарахована така недоїмка.

При цьому, відповідач у відзиві на позовну заяву вказав, що в ІКП ОСОБА_1 , за кодом платежу 71040000 обліковуються автоматичні нарахування єдиного внеску за (січень- грудень 2017 року, та за І квартал 2018 року - ІІ квартал (червень) 2020 року у розмірі мінімального страхового внеску згідно обраної системи оподаткування, а саме:

- січень-грудень 2017 року - на суму 8 448,00 грн;

- І-ІV квартали 2018 року, по термінах сплати: 19.04.2018 (2 457,18 грн), 19.07.2018 (2 457,18 грн), 19.10.2018 (2 457,18 грн), 21.01.2019 (2 457,18 грн);

- І-ІV квартали 2019 року, по термінах сплати: 19.04.2019 (2 754,18 грн), 19.07.2019 (2 754,18 грн), 21.10.2019 (2 754,18 грн), 20.01.2020 (2 754,18 грн);

- І квартал (січень-лютий) 2020 року 2 078,56 грн (а.с.46).

Як вже згадувалося судом раніше, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн на місяць (3200,00 грн х 22%, де 3200,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2017 року); мінімальний страховий внесок у 2018 році становив 819,06 грн на місяць (3723,00 грн х 22%, де 3723,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року); мінімальний страховий внесок у 2019 році 918,06 грн на місяць (4173,00 грн х 22%, де 4173,00 грн розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2019 року).

Таким чином, сума мінімального страхового внеску за січень-грудень 2017 року становить 8 448,00 грн (704,00 х 12 місяців); сума мінімального страхового внеску за І квартал 2018 року становить 2457,18 грн (819,06 х 3 місяці (1квартал)); сума мінімального страхового внеску за І квартал 2019 року становить 2754,18 грн (918,06 х 3 місяці (1квартал)).

Водночас, суд звертає увагу, що оскаржувану вимогу було сформовано 11.05.2019 на загальну суму недоїмки 21 030,90 (а.с.11).

При цьому, 8 448,00 грн (сума мінімального страхового внеску за січень-грудень 2017 року) + 9 828,48 ((2457,12 х 4) сума мінімального страхового внеску за І-ІV квартал 2018 року) + 2 754,18 (сума мінімального страхового внеску за І квартал 2019 року) = 21 039,12 грн.

Отже, із аналізу наведеного слідує, що ГУ ДПС у м. Києві 11.05.2019 сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-44046-17-У, зі сплати єдиного внеску за січень-грудень 2017 року, І-IV квартал (січень-грудень) 2018 року та І квартал (січень-березень) 2019 року, на загальну суму 21 030,90 грн.

Поряд з цим, судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах, що підтверджується відомостями трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 24.04.2002 та Індивідуальної відомості про застраховану особу (Форма ОК-5), а саме:

- у період з 01.08.2018 по 31.12.2018 працював на посаді менеджера в ТОВ "ТАРВОС ОІЛ";

- у період з 21.01.2019 по 01.08.2019 працював на посаді менеджера в ТОВ "ГРАНТ ОІЛ ГРУП" (а.с.19-20; а.с.21-23).

Згідно з Індивідуальною відомістю про застраховану особу (Формою ОК-5), ТОВ "ТАРВОС ОІЛ" та ТОВ "ГРАНТ ОІЛ ГРУП", як страхувальники на суму нарахованої позивачу як застрахованій особі заробітної плати нараховували та сплачували ЄСВ за періоди з 01.08.2018 по 31.12.2018 та з 21.01.2019 по 31.07.2019, про що свідчить відмітка "Так" в правій частині колонки відповідного місяця "знаменник - права частина: позначка про сплату страхових внесків" (а.с.23).

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Отже, ТОВ "ТАРВОС ОІЛ" та ТОВ "ГРАНТ ОІЛ ГРУП" як роботодавці, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за неї як страхувальник ЄСВ, що підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, із сум доходу сплачено ЄСВ, у розмірі не менше мінімального страхового внеску.

При цьому, доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності суду не надано.

Контролюючий орган, при надісланні оскаржуваної вимоги, керувався офіційною інформацією з ЄДР, оскільки позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Проте, факт перебування особи на обліку не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється податковим органом незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період з 01.08.2018 по 31.12.2018 та з 21.01.2019 по 31.07.2019, нараховували та сплачували роботодавці в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Поряд із цим ОСОБА_1 не надав суду доказів перебування у трудових відносинах у період з січня по грудень 2017 року та з січня по липень 2018 року. Як свідчать матеріали справи - індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), єдиний внесок за вказані періоди ним сплачений не був.

Отже, оскільки підприємницька діяльність позивачем у період з січня по грудень 2017 року та з січня по липень 2018 року не була припинена у встановленому законом порядку, найманим працівником він не був, то відповідно до вимог Закону №2464-VI позивач мав обов`язок сплатити єдиний внесок в означені періоди за себе, як за фізичну особу-підприємця, навіть якщо він не отримував доходів від такої діяльності, у розмірі не менше мінімального страхового внеску.

Таким чином, з урахуванням встановлених обставин та аналізу норм чинного законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про протиправність спірної вимоги в частині недоїмки у сумі 6 849,48 грн (4095,30 грн за серпень-грудень 2018 року + 2 754,18 грн за січень-березень 2019 року (за періоди коли позивач перебував у трудових відносинах із ТОВ "ТАРВОС ОІЛ" та ТОВ "ГРАНТ ОІЛ ГРУП")) та як протиправна підлягає скасуванню виключно у цій частині.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відтак, з урахуванням зазначеного вище по тексту судового рішення, суд, на підставі наданих доказів та системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову в розмірі 840,80 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи квитанція №0.0..1 від 26.08.2020 (а.с.40).

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли з вини Головного управління ДПС у м. Києві, то з останнього підлягають стягненню за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 277,46 гривень, що пропорційно до задоволених позовних вимог (6 849,48 грн - скасована сума недоїмки, становить 33% від загальної суми оскаржуваної вимоги; (840,80 грн*33%= 277,46 грн)).

Оцінюючи зміст, обсяг і вартість послуг з надання правової допомоги, витрати в розмірі 5000,00 гривень на яку, позивач просить стягнути, суд керується наступним правовим регулюванням та доказами, наявними в матеріалах справи.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження факту залучення адвоката і понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 гривень, позивачем долучено:

- договір про надання правової допомоги від 24.08.2020 №030130 укладений між адвокатом Фещенко Миколою Леонідовичем, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №240, виданого на підставі рішення Черкаської обласної КДКА від 13.06.2006 №31 з однієї сторони і ОСОБА_1 з іншої сторони (а.с.24-25);

- додаткову угоду №1 від 24.08.2020 до договору про надання правової допомоги №030130 від 24.08.2020 (а.с.26);

- ордер на надання правової допомоги від 19.09.2020 серії ЧК №168213 (а.с.31);

- меморіальний ордер №@2PL287942 від 26.08.2020 (а.с.28);

- квитанцію від 26.08.2020 №0.0..1 (а.с.27).

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що згідно з додатковою угодою №1 від 24.08.2020, адвокатом Фещенко М.Л., на виконання умов договору, надано наступні послуги з розрахунком оплати гонорару 1 година - 1 000, 00 грн:

- консультація, збирання доказів, підготовка та аналіз законодавства з перспективи подання до суду позовної заяви щодо скасування боргу за рішенням ГУ ДПС у місті Києві, (1,5 год.) - 1 500,00 грн. (пункт 1);

- написання та оформлення позовної заяви в Окружний адміністративний суд м. Києва, подання до суду (2,5 год.) - 2 500,00 грн. (пункт 2);

- підготовка, направлення та оформлення відповіді на відзив відповідача, подання до суду (1 год.) - 1 000,00 грн. (пункт 3).

Факт оплати позивачем послуг (фактичного понесення витрат) за надання правничої допомоги адвокатом Фещенком М.Л. в розмірі 5 000,00 гривень, підтверджується квитанцією від 26.08.2020 №0.0..1 (а.с.27).

Позивачем надані документи, що підтверджують понесення останнім витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 гривень, що дає підстави для вирішення судом питання про відшкодування витрат на користь Фещенко М.Л .

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134КАС України).

Положеннями частини 6 статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд звертає увагу на те, що розгляд даної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідно до частини другої статті 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справ.

Таким чином, дана справа відноситься до справ незначної складності, а тому не потребує значних зусиль для підготовки позовної заяви та доказів до неї.

Суд зазначає, що зібрані представником позивача та подані суду докази не становили значний обсяг.

Окрім цього, суд звертає увагу, що пунктом 3 додаткової угоди №1 від 24.08.2020 визначено надання послуги, як "підготовка, направлення та оформлення відповіді на відзив відповідача, подання до суду" витрачений час - 1 год., гонорар - 1 000,00 грн. (а.с.26).

При цьому, суд наголошує, що представником позивача, в адміністративній справі №640/22345/20, відповідь на відзив не подавалась, в матеріалах справи така відсутня.

Поряд із вказаним, в даному випадку, суд враховує висновки викладені Верховним Судом у постанові від 23.12.2021 у справі №520/11348/2020, за змістом яких суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків:

"74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним."

З огляду на вищевказане, суд переконаний, що розмір витрат на правничу допомогу, заявлений до відшкодування за рахунок відповідача, є неспівмірним із складністю і характером даної справи.

Підсумовуючи свої аргументи і мотиви, суд вважає справедливим відшкодуванням позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу, з врахуванням часткового задоволення позову, в розмірі 1155,00 грн., (3500,00 грн.*33%), які також підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі статті 1291 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління Державної податкової служби у м. Києві №Ф-44046-17-У від 11.05.2019 в сумі 6849 (шість тисяч вісімсот сорок дев`ять) гривень 48 (сорок вісім) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (код ЄДРПОУ - 44116011) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) частину сплаченої суми судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 277,46 гривень (двісті сімдесят сім) гривень 46 (сорок шість) копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (код ЄДРПОУ - 44116011) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) частину понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в розмірі 1155 (одна тисяча сто п`ятдесят п`ять) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ;

відповідач: Головне управління Державної податкової служби у м. Києві: вул. Шолуденка, 33/19, м. Київ, 04116, код ЄДРПОУ - 44116011.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.