Справа № 240/15277/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/15277/25

категорія 102020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом про визнання протиправною бездіяльності Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України (далі відповідач, Міндовкілля) у наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 18 травня 2025 року за № 312 року «18.05.25 ГУСЗ запит посадова особа особистий прийом» та зобов`язання надати відповідь на його запит.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ним було направлено запит на офіційний сайт Міністерства, однак відповідач не надав жодної відповіді на запит.

Ухвалою суду від 11 червня 2025 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати в електронній формі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні).

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

30 червня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що за результатами розгляду запиту позивача від 18 травня 2025 № 312 на виконання вимог статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» Міндовкілля листом від 21 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/466-25 направило цей запит до Держлісагентства для опрацювання в межах компетенції та інформування заявника. При цьому Міндовкілля листом від 22 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/467-25, направленим простим поштовим відправленням, надало позивачу картку обліку особистого прийому громадян від 02 квітня 2025 року № 10/ОП-25 та повідомило про направлення запиту до Держлісагентства.

15 липня 2025 року до суду надійшли відповідь на відзив та уточнена позовна заява, в якій позивач просить визнати бездіяльність Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України щодо не надсилання (вручення) відповіді на запит від 18 травня 2025 року за № 312 року « 18.05.25 ГУСЗ запит посадова особа особистий прийом», у визначений п`ятиденний строк, визнати відповідь Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України на запит від 18 травня 2025 року за № 312 року « 18.05.25 ГУСЗ запит посадова особа особистий прийом», відображену у листі від 22.05.2025 № 23.1/23.1-03/467-25 незаконною, зобов`язати Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України надати відповідь на його запит від 18 травня 2025 року « 18.05.25 ГУСЗ запит посадова особа особистий прийом».

У період з 18 по 22 липня 2025 року головуюча суддя перебувала у відпустці.

Ухвалою суду від 23 липня 2025 року прийнято до розгляду заяву про уточнення позовних вимог, вирішено розглядати справу у межах позовних вимог, визначених в уточнюючому позові ОСОБА_1 .

Відповідач подав до суду заперечення на уточнену позовну заяву, в яких також наголошує на відсутності підстав для його задоволення. Указує, що Міндовкілля у листі від 22 травня 2025 року надало відповідь на запит в межах компетенції та повідомило про передачу запиту органу, який є розпорядником інформації Державному лісовому агентству. Наголошує, що формування картки запиту не свідчить, що запитувана інформація знаходиться у володінні Міндовкілля, а створена у зв`язку з особистим прийомом позивача у заступника міністра.

20 серпня 2025 року відповідач подав до суду додаткові докази по справі.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що позивач звернувся до Міндовкілля із запитом від 18 травня 2025 року № 312, в якому просив надати:

«- інформацію про дату та номер реєстрації заяви ОСОБА_1 як громадянина та голови громадської організації «Проти придурків та ідіотів» на особистому прийомі 01 квітня 2025 року о 15:00 год. каб. 102 у заступника Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України ( ОСОБА_2 );

- інформацію про ім`я, прізвище та посаду посадової особи (осіб), відповідальних за розгляд заяви ОСОБА_1 як громадянина та голови громадської організації «Проти придурків та ідіотів» на особистому прийомі 01 квітня 2025 року о 15:00 год. каб. 102 у заступника Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України ( ОСОБА_2 ), її номер телефону;

- інформацію про вчиненні даною посадовою особою (особами) дії щодо розгляду заяви ОСОБА_1 як громадянина та голови громадської організації «Проти придурків та ідіотів» на особистому прийомі 01 квітня 2025 року о 15:00 год. каб. 102 у заступника Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України ( ОСОБА_2 );

- копію документів, створених даною посадовою особою під час розгляду заяви ОСОБА_1 як громадянина та голови громадської організації «Проти придурків та ідіотів» на особистому прийомі 01 квітня 2025 року о 15:00 год. каб. 102 у заступника Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України ( ОСОБА_2 );

- причини, з яких питання припинення протиправної діяльності ДП «Ліси України» та посадових осіб Держлісагенства, які даним протиправним діям сприяють, та пропозиції щодо припинення протиправної діяльності за заявою ОСОБА_1 як громадянина та голови громадської організації «Проти придурків та ідіотів» на особистому прийомі 01 квітня 2025 року о 15:00 год. каб. 102 у заступника Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України ( ОСОБА_2 ), не розглянуті.».

Відповідно до Картки обліку особистого прийому громадян у Міністерстві захисту довкілля та природних ресурсів України від 02 квітня 2025 року № 10/ОП-25, складеної за результатами розгляду на особистому прийомі звернення ОСОБА_1 , заступником Міністра Олександром Семенцем доручено Держлісагенству надати вичерпну відповідь заявнику ОСОБА_3 , оскільки саме Держлісагентство є володільцем запитуваної ним інформації.

За результатами розгляду запиту позивача від 18 травня 2025 року № 312 Міндовкілля листом від 21 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/466-25 направило цей запит до Держлісагентства для опрацювання в межах компетенції та інформування заявника.

Також Міндовкілля листом від 22 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/467-25, яке направлено простим поштовим відправленням, надало позивачу картку обліку особистого прийому громадян від 02 квітня 2025 року № 10/ОП-25 та повідомило про направлення запиту до Державного лісового агентства.

26 червня 2025 року Міндовкіллям направлено вказаний лист додатково на електронну пошту позивача.

При цьому, Державне лісове агентство листом від 30 травня 2025 року № 06-07/3039-25 надало відповідь на запит позивача.

Уважаючи протиправними бездіяльність та дії відповідача, ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

При вирішенні спірних відносин судам слід керуватися Конституцією України, Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2939-VI), а також застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) щодо питань доступу до інформації як джерело права.

У статті 10 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Таким чином, у положеннях частини 1 статті 10 Конвенції проголошується ряд свобод. Зокрема, право на свободу вираження своїх поглядів включає не тільки свободу дотримуватися своєї думки, тобто не переслідуватися за свої переконання, але також можливість вільно отримувати і розповсюджувати інформацію та ідеї. Принциповий момент в реалізації права на свободу вираження поглядів полягає в тому, що таке право може мати транскордонний характер. При цьому автори Конвенції не виставляли ніяких умов щодо того, хто саме може брати участь у розповсюдженні інформації. Таким чином, це може бути будь-який громадянин країни, яка є учасницею Конвенції.

Разом із тим норми частини 2 статті 10 Конвенції встановлюють певні обмеження щодо свободи вираження поглядів. Але такі обмеження можуть бути пов`язані лише з шістьма моментами, а саме: 1) захист інтересів національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки; 2) запобігання заворушенням чи злочинам; 3) охорона здоров`я чи моралі; 4) захист репутації чи прав інших осіб; 5) запобігання розголошенню конфіденційної інформації; 6) підтримання авторитету і безсторонності суду.

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

У практиці ЄСПЛ склався вже усталений підхід, що доступ до публічної інформації охороняється статтею 10 Конвенції.

Так у справі Співдружність Матерів Південної Чехії проти Республіки Чехія (Sdruzeni Jihoceske Matky v. Czech Republic, заява № 19101/03) ЄСПЛ визнав, що відмова надати на запит інформацію з боку державних органів була формою втручання у право на свободу одержувати інформацію, і тому цей випадок повинен розглядатися на предмет дотримання вимог статті 10 Конвенції.

Підтвердженням включення питань доступу до інформації до обсягу статті 10 є також справа Угорське об`єднання громадських свобод проти Угорщини (Tarsasag a Szabadsagjogokert v. Hungary, заява № 37374/05), в якій ЄСПЛ зазначив, що …Суд нещодавно наблизився до ширшого розуміння поняття «свобода одержувати інформацію» … і відповідно до визнання права на доступ до інформації. ЄСПЛ також підкреслив, що запитана інформація була вже готова і могла бути надана. Водночас на державі лежав обов`язок не перешкоджати суспільному рухові такої інформації. Європейський суд одноголосно прийняв рішення про те, що у цій справі держава Угорщина вчинила порушення статті 10 Конвенції.

У справі Кенеді проти Угорщини (Kenedi v. Hungary, заява № 31475/05) угорський історик, подав запит до Міністерства внутрішніх справ, щоб отримати певні документи для створення і публікації нової історичної праці. Вирішуючи справу, ЄСПЛ дійшов висновку, що відмова надати інформацію хоч і переслідувала легітимну мету (захист національної безпеки), але не була передбачена законом. Отже, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.

У справі Молодіжна ініціатива з прав людини проти Сербії (Youth Initiative for Human Rights v. Serbia, заява № 48135/06) ЄСПЛ підкреслив, що концепція свободи отримувати інформацію включає право доступу до інформації; коли неурядова організація займається справами громадського інтересу, як у випадку цього заявника, вона виконує роль громадського сторожового пса і має таку ж важливість, як ЗМІ ця теза також є важливою у цьому рішенні. Зауваживши, що відносно заявника мало місце втручання у його право на свободу вираження і що таке втручання суперечило національному законодавству Сербії, суд визнав порушення статті 10 Конвенції.

У рішенні в справі Угорський Гельсінський комітет проти Угорщини (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary, заява № 18030/11) Велика Палата ЄСПЛ узагальнила практику Суду у справах із доступу до публічної інформації та виокремила такі чотири порогові критерії, відповідно до яких обмеження доступу до інформації може оцінюватися як втручання у реалізацію свободи вираження поглядів: 1) мета запиту на інформацію (розкриття інформації повинно надати доступ до питань, що становлять суспільний інтерес і тим самим забезпечити участь в управлінні державними справами); 2) характер запитуваної інформації (інформація повинна становити предмет загального суспільного інтересу); 3) роль запитувача інформації у її наступній передачі громадськості (критерій дає змогу встановити, чи особа бажає отримати доступ до інформації з метою інформування громадськості в якості сторожового пса демократії); 4) стан готовності та доступності запитуваної інформації (критерій дозволяє оцінити, чи може відмова в наданні інформації вважатись втручанням у свободу отримувати та передавати інформацію).

Так само стаття 34 Конституції України встановлює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Згідно зі статтею 1 Закону України №2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 названого Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє (пункти 1 та 2 частини 1 названої правової норми). Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини 1 статті 5 Закону України №2939-VI).

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів, а також юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради (пункти 2 та 5 частини 1 статті 13 Закону України №2939-VI).

Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України №2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Частинами 1 та 2 статті 19 Закону України №2939-VI визначено, що запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною 5 статті 19 цього Закону (частина 1 статті 22 Закону України №2939-VI).

За змістом частин 1, 2 статті 22 Закону України № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити у задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником (частина 3 статті 22 Закону України № 2939-VI).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зауважує, що за результатами розгляду запиту позивача від 18 травня 2025 року № 312 на виконання вимог частини 3 статті 22 Закону України № 2939-VI Міндовкілля листом від 21 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/466-25 направило цей запит до Держлісагентства для опрацювання в межах компетенції та інформування заявника.

Після цього, відповідач листом від 22 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/467-25, яке надіслано простим поштовим відправленням, надало позивачу картку обліку особистого прийому громадян від 02 квітня 2025 року № 10/ОП-25 та повідомило про направлення запиту до Держлісагентства.

Відповідно відповідач виконав вимогу частини 3 статті 22 Закону України № 2939-VI та направило запит до належного розпорядника інформації.

Такий лист був направлений відповідачем на адресу позивача, яка зазначена у запиті останнього простою поштовою кореспонденцією, що підтверджується копією журналу вихідної кореспонденції, долученої відповідачем.

За результатами вивчення наявних у матеріалах справи документів суд установив, що у листі від 22 травня 2025 року № 23.1/23.1-03/467-25 виконавцем зазначено Оксану Добровольську, а у журналі обліку вихідної кореспонденції Міндовкілля під вихідним номером 23.1/23.1-03/467-25 за 22 травня 2025 року міститься посилання на прізвище « ОСОБА_4 ».

З огляду на наведене в його сукупності, суд дійшов висновку, що жодної протиправної бездіяльності щодо не розгляду запиту позивача, відповідач не вчиняв.

Отже, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, тому задоволенню не належать.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у цій справі.

Ураховуючи встановлені у справі обставини та положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, відсутність інших доводів позивача на обґрунтування заявлених вимог, суд уважає такі вимоги недоведеними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наведених вище підстав.

З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, питання про їх розподіл суд не вирішує.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

20.08.25