Справа № 200/5631/25
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2025-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

18 серпня 2025 року Справа №200/5631/25

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Чекменьов Г.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

28 липня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2017 року по 11.07.2024 року включно, але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100;

зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2017 року по 11.07.2024 року включно, але не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Ухвалою від 04 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду позовної заяви із зазначенням назви чи змісту доданих до неї додатків та доказів про направлення таких додатків відповідачу, а також заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання ухвали від 04 серпня 2025 року позивачем надано заяву про поновлення процесуального строку, яка мотивована тим, що у період з 19.07.2022 позивач продовжував виконувати обов`язки військової служби в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим він фізично та психологічно не мав змоги займатися приватними справами і ініціювати судові справи. Крім того, за доводами позивача, він вважав, що всі розрахунки (в разі, якщо грошове забезпечення буде підлягати перерахунку) відповідач здійснить під час його звільнення з військової частини та виключення його зі списків особового складу.

Також позивач зазначив, що об`єктивні обставини через введення по всій території України воєнного стану унеможливили вчасне вчинення позивачем дій щодо з`ясування обставин виплати грошового забезпечення та інших виплат.

Наведені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду доводи не вказують на наявність поважних причин пропуску такого строку з огляду на викладені позивачем обставини та зміст позовних вимог.

Зокрема, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України за затримку розрахунку після звільнення.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 11.07.2024 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 по справі №200/7399/23 йому була перерахована сума грошового забезпечення у розмірі 221 885,56 грн.

Відповідно до частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Викладені в позовній заяві доводи щодо застосування попередньої редакції статті 233 КЗпП України стосовно стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком, підлягають відхиленню, оскільки позивач отримав нараховану за рішенням суду суму 11 липня 2024 року під час дії статті 233 КЗпП України в новій редакції.

Стаття 233 КЗпП України (із змінами, внесеними Законом України від 01.06.2022 № 2352-IX, набрав чинності 19.07.2022) у частинах першій та другій передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Зі змісту позовної заяви випливає, що підставою для звернення з цим позовом є викладені обставини неналежного нарахування та виплати позивачу сум грошового забезпечення з 08.12.2017 по 08.06.2023, які фактично виплачені позивачу на виконання рішення суду 11 липня 2024 року.

Тому, вважаючи, що відповідач затримав розрахунок при звільненні, позивач достовірно дізнався про фактичне здійснення такого розрахунку 11 липня 2024 року.

Доводи про неможливість з`ясувати обставини виплати грошового забезпечення та інших виплат не відповідають змісту заявленого позову у цій справі, оскільки сума 221 885,56 грн. перерахована позивачеві в порядку виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.02.2024 року у справі №200/7399/23 і не вимагає додаткового з`ясування.

До суду позовна заява у цій адміністративній справі направлена через систему «Електронний суд» лише 28 липня 2025 року, тобто більш ніж через рік після фактичної виплати присудженої суми.

Доводи позивача про виконання обов`язків військової служби не вказують на поважні причини пропуску строку звернення до суду, оскільки вказані обставини не перешкоджали зверненню до адміністративного суду у справі №200/7399/23.

Рішенням суду у вказаній справі №200/7399/23 відновлені права позивача на отримання належного грошового забезпечення за попередній період служби.

Об`єктивних обставин, які перешкоджали зверненню до суду з новим позовом (у цій справі № 200/5631/25) під час проходження служби у місті Києві позивачем не наведені.

Не спростовують висновків про пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин і наведені представником позивача посилання на практику ЄСПЛ, оскільки вимоги щодо строку звернення до суду є чіткими, доступними та передбачуваними, переслідують законну мету та є пропорційними з огляду на обставини заявленого позову.

Вказані вимоги процесуального закону жодним чином не перешкоджають доступу до суду, оскільки прийняття позовної заяви залежить від дотримання саме позивачем загальних строків такого звернення.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Крім того, встановлення строків звернення до суду слугують меті забезпечення дотримання принципу правової визначеності, що зокрема слід розуміти як спрямованість на створення ситуації упевненості для суб`єкта владних повноважень, як відповідача по справі, стосовно розуміння відсутності у позивача бажання звертатись з відповідним позовом, у тому числі, захищати свої майнові права.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини Осман проти Сполученого королівства від 28 жовтня 1998 року та пункті 54 рішення Круз проти Польщі від 19.06.2001 зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; CASE OF KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Слід зазначити, що інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення ЄСПЛ у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).

Верховний Суд у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Верховного Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, не реалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27.01.2020 року у справі № 420/3001/19, від 25.02.2020 року у справі № 360/1870/19, від 27 січня 2021 року у справі № 160/4284/19.

За вказаних обставин, враховуючи тривалість пропуску строку звернення з цим адміністративним позовом з 11 липня 2024 року та відсутність жодних доказів неможливості чи утруднення звернення позивача до суду, відсутні підстави для визнання причин пропуску строку поважними.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені у статті 123 КАС України:

1. У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

2. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З наведених підстав, керуючись статтями 169, 123, 248, 256 КАС України,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії повернути позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення до Першого апеляційного адміністративного суду.

Текст ухвали розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя Г.А. Чекменьов