Справа № 500/2078/25
Суддя: Грицюк Роман Петрович
Дата ухвалення: 2025-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2078/25

18 серпня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грицюка Р.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач 1), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач 2) щодо відмови задовольнити рапорт про звільнення з військової служби за сімейними обставинами;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити позивача з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . У лютому 2025 року він звернувся із рапортом до командування військової частини НОМЕР_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Проте, ані усної, ані письмової відповіді ним отримано не було. Натомість, листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2025 військову частині НОМЕР_1 повідомлено про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, оскільки не надано доказів неможливості здійснення постійного догляду за бабусею позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її сином, тобто батьком позивача - ОСОБА_3 , який також проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Не погоджуючись з наведеним, позивач звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 28.04.2025 після усунення недоліків позовної заяви відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

На виконання вимог ухвали суду від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що задля реалізації права на звільнення позивач повинен подати відповідний рапорт безпосередньому командуванню. Однак, до Кадрового центру Сухопутних військ Збройних Сил України рапорт позивача про звільнення з військової служби не надходив і відповідач 2 не є уповноваженим приймати рішення про звільнення позивача з військової служби. Відповідно відповідач 2 не може прийняти рішення щодо рапорту про звільнення позивача з військової служби.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що позивач наполягає, що звертався з рапортом до відповідача 1, крім того на рапорті міститься підпис командира батареї. А тому, ним подано рапорт із врахуванням необхідності подальшого руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного питання в рапорті (по команді) та проставлення відповідних резолюцій. Зауважує, що рапорт із висновками прямого начальника, який клопоче перед вищим командуванням або ж вказує про відсутність підстав для звільнення, за будь-якого рішення передається до командира, який наділений повноваженнями вирішувати питання звільнення зі служби військовослужбовця. Відтак, лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.03.2025 є підтвердженням відмови у звільненні позивача з військової служби.

Зважаючи на те, що частина позовних вимог стосується оскарження відмови у звільненні позивача, яка оформлена листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2025, тому щодо цієї частини позовних вимог належним відповідачем є саме ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відтак, ухвалою суду від 27.05.2025 у справі залучено співвідповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач 3), від якого 02.06.2025 надійшов відзив на позов, з якого слідує, що відповідчач вважає обовязком догляду за ОСОБА_2 першочергово батьком позивача - ОСОБА_3 , який також проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві та у відповіді на відзив, позицію відповідачів, викладих у відзивах на позовну заяву, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив клопотання перед вищим командуванням щодо його звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами, а саме: необхідність здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю ІІ групи за умови відсутності інших членів сім`ї першого і другого ступенів споріднення такої особи.

Відповідно інформації, яка зазначена в рапорті без дати, його завізував командир 2 мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_1 . Останній клопотав саме перед командиром військової частини НОМЕР_1 про звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами. Жодної письмової відповіді на поданий позивачем рапорт від відповідача 1 не було.

Натомість, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25.03.2025 військову частині НОМЕР_1 повідомлено про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за сімейними обставинами, оскільки не надано доказів неможливості здійснення постійного догляду за бабою позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , її сином, тобто батьком позивача ОСОБА_3 , який також проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

На підтвердження підстав звільнення з військової служби на підставі пп. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами позивач надав до суду акт обстеження ІНФОРМАЦІЯ_4 сімейно-майнового стану позивача, яким стверджено необхідність постійного догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 і відсутність інших членів сім`ї першого і другого ступенів споріднення такої особи, а також довідку до акту медико-соціальної експертної комісії від 17.12.2024 серії 12 ААГ №734747 про встановлення ІІ групи інвалідності ОСОБА_2 , висновок про наявність порушень функцій організму ОСОБА_2 через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги на непрофесійній основі №407 від 09.03.2021. Зі змісту листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2025 слідує, що вказані документи позивачем були долучені до адресованого командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорту про звільнення з військової служби, оскільки таким надана оцінка відповідачем 2.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Згідно із частинами 1, 2 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-ХІІ) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Пунктом 6 статті 2 Закону № 2232-XII передбачені такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Так, підстави для звільнення військовослужбовців з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII.

Зокрема, підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статтею 26 Закону № 2232-ХІІ встановлено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах під час воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) серед іншого:

необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Позивач вказує на своє право на звільнення з військової служби, з підстав необхідності здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю IІ групи другого ступеня споріднення (баби ОСОБА_2 ) і відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи, про що у лютому 2025 року звернувся до відповідача 1 з відповідним рапортом.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).

Стосовно порядку звільнення п.233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абз.3 пункт 241 Положення №1153/2008).

Згідно із пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Пунктами 12.1, 12.11 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 р. за №438/16454, передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.

До керівників органів військового управління Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, які в особливий період мають право звільнення військовослужбовців з військової служби, належать посадові особи, які під час особливого періоду мають право призначення на посади осіб офіцерського складу.

Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.

Відповідно до пункту 14.10 розділу XIV цієї Інструкції звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-ХІІ через сімейні обставини або з визначених названим Законом поважних причин, за умови, що такі військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу, серед яких така обставина як необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

За змістом частини 1 розділу І статті 14 Закон України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 р. №548-XIV, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника.

Отже, подання рапорту, зокрема про звільнення з військової служби, до свого безпосереднього начальника є складовою військової дисципліни, дотримання якої є обов`язком військовослужбовця.

Лише у разі відмови щодо прийняття чи розгляду рапорту безпосереднім керівником у військовослужбовця виникає право подати такий рапорт одразу старшому командиру із поясненням причин такої подачі.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносин позивач звернувся до відповідача із рапортом про звільнення з військової служби у встановленому законом порядку.

Іншими словами, він подав вказаний рапорт "по команді".

Подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

Вказане підтверджується відповідною резолюцією командира мінометної батареї військової частини НОМЕР_1 на рапорті позивача. Окрім того, з листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2025 слідує, що відповідачем 3 опрацьовано подання військової частини НОМЕР_1 №2124/2833 від 11.03.2025 до звільнення позивача з військової служби.

Як наслідок, судом не беруться до уваги твердження відповідача 3, що ним не було отриманого вищезгаданого рапорту позивача про звільнення його з військової служби, з огляду на зазначені вище обставини.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав по команді рапорт про звільнення з військової служби і відповідачем 1 підготовлено подання про звільнення №2124/2833 від 11.03.2025.

Однак, відповідачами будь-якого рішення за результатом розгляду рапорту позивача щодо звільнення з військової служби прийнято не було. Відповідних доказів сторонами не представлено і судом не здобуто.

Оскільки позивачем подано по команді рапорт щодо звільнення з військової служби та на ньому наявні резолюції безпосередніх командирів позивача із клопотанням перед командиром військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду по суті рапорту, суд дійшов висновку про наявність бездіяльності відповідача 1 щодо не розгляду рапорту позивача та не прийняття рішення по суті рапорту щодо його звільнення, чим порушено право позивача, передбачене статтею 26 Закону №2232-XII.

Вказане свідчить, що відповідач 1 допустив протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача. Жодних доказів на спростування вищезазначеного відповідачем до суду не надано, а матеріали справи не містять.

Разом з тим, щодо обраного позивачем способу захисту, то суд зазначає наступне.

У цій справі судом визнано, що рапорт про звільнення по суті розглянуто не було, а тому, на переконання суду, позовна вимога про зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі абз.4 пп."г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за сімейними обставинами - необхідність постійного догляду за хворою бабою, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує його догляду є передчасною.

Разом з тим, аналізуючи наявні письмові докази в адміністративній справі і надаючи відповідь на питання чи були у позивача передбачені Законом № 2232-XII підстави для його звільнення з військової служби й відповідно у відповідача підстави для фактичної відмови щодо такого звільнення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пунктів 6, 7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення №1153/2008) початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом № 2232-XII.

Пунктом 12 Положення № 1153/2008 визначено, що встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Продовження дії контрактів із військовослужбовцями, які звільняються, у випадках, визначених законодавством, затвердження військовослужбовців на посади за мобілізаційним планом, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, призупинення військової служби або звільнення з військової служби осіб, які проходять строкову військову службу, оформлюється письмовими наказами по стройовій частині. Також наказами по стройовій частині в особливий період оформлюється продовження військової служби та дії контракту понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону № 2232-XII.

Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення. Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення № 1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII:

- у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;

- у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пункт 233 Положення №1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (абзац 3 пункту 241 Положення № 1153/2008).

Згідно із пунктом 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

З огляду на введення в Україні військового стану та зважаючи на вид військової служби, яку проходить позивач, підстави звільнення його з військової служби визначені статтею 26 Закону № 2232-ХІІ.

За змістом підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII (тут і ділі - в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Відповідно до абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин на підставі необхідність здійснювати постійний догляд за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I або II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого та другого ступенів споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Зі змісту наведеної норми висновується, що для звільнення з військової служби у цьому випадку достатньою є наявність таких умов:

- відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи;

- інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

Таким чином «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.

До такого висновку прийшов Верховний Суд, розглядаючи справу № 420/30227/24, виклавши його у постанові від 07.05.2025.

Як встановлено судом і убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є бабусею позивача, особою з інвалідністю ІI групи, яка потребує постійного стороннього догляду (довідка до акта огляду МСЕК від 17.12.2024 серії 12ААГ № 734747).

У матеріалах справи наявна довідка №39 від 29.01.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою проживання позивача АДРЕСА_2 . Суд звертає увагу, що відповідно до зазначеної вище довідки в помешканні за місцем проживання позивача зазначено його бабусю ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІI групи. При цьому інших осіб не зареєстровано.

Згідно акту обстеження ІНФОРМАЦІЯ_4 сімейно-майнового стану позивача стверджено необхідність постійного догляду на непрофесійній основі ОСОБА_2 і відсутність інших членів сім`ї першого і другого ступенів споріднення такої особи.

Довідкою до акту медико-соціальної експертної комісії від 17.12.2024 серії 12 ААГ №734747 підтверджено встановлення ІІ групи інвалідності ОСОБА_2 , а висновком про наявність порушень функцій організму ОСОБА_2 через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги на непрофесійній основі №407 від 09.03.2021 необхідність постійного стороннього догляду.

Зі змісту листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2025 слідує, що вказані обставини не заперечуються відповідачами і єдиною підставою фактичної відмови у звільненні позивача є не підтвердження можливості здійснення догляду сином ОСОБА_2 , тобто батьком позивача - ОСОБА_3 , який з 01.07.2023 проходить військову службу у відповідача 1 військовій частині НОМЕР_1 , про що свідчить довідка №2124/780 від 20.01.2025.

У той же час, суд вкотре наголошує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 07.05.2025 у справі № 420/30227/24, «юридичної наявність» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення особи, яка потребує стороннього догляду, але при цьому реально не можуть здійснювати такий догляд з об`єктивних причин, якою зокрема є проходження військової служби, свідчить про відсутність її у розумінні приписів частини дванадцятою статті 26 Закону № 2122-IX.

Відтак, на переконання суду відмова відповідача 3 у звільненні позивача з військової служби у цій справі виключно з підстав не підтвердження можливості догляду за особою, яка потребує стороннього догляду, іншим членом сім`ї, який проходить військову службу, є протиправним, адже проходження батьком позивача військової служби свідчить про неможливість з обєктиних причин здіснювати такий догляд.

Частина третя статті 2 КАС України визначає, що основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема є: верховенство права (пункт 1), рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 2), змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі (пункт 4) тощо.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обираючи спосіб захисту у цій справі суд виходить з наступного.

Пунктом 14.10 Розділу XIV «Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період» Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.

Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України.

Командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення з військової служби, у порядку, визначеному пунктом 242 Положення, та направлення їх на військовий облік до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання.

Пунктом 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального Штабу Збройних Сил України № 40 від 31 січня 2024 року (далі - Інструкція) визначено, що у Збройних Силах України створюються такі види документів (далі - документи): наказ, директива, розпорядження, бойовий наказ, бойове розпорядження, окреме доручення (доручення), рішення, протокол, положення, постанова, інструкція, історичний формуляр, формуляр, правила, план, звіт, доповідь, донесення, доручення, акт, звуко- та відеозаписи, програма, алгоритм, рапорт, заява, телеграма, телефонограма, факсограма, службовий лист, довідка, методичні рекомендації, доповідна та пояснювальна записки, протокол, припис, посвідчення про відрядження, відпускний квиток, графік відпусток, обхідний лист та інші документи, розроблені в установленому порядку.

Рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ (пункт 3.11.6. Інструкції).

Порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України (далі - громадяни), у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначає Інструкція про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року № 735 (далі - Інструкція № 735).

Згідно пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 735, звернення розглядаються і вирішуються в термін не більше одного місяця від дня їх надходження, ураховуючи вихідні, святкові та неробочі дні, а ті, які не потребують додаткового вивчення та проведення перевірки за ними, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін розв`язати порушені у зверненні питання неможливо, то керівник відповідного органу військового управління, командир військової частини або особа, що тимчасово виконує його обов`язки, установлює термін, потрібний для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати 45 днів.

Згідно з пунктом 6 розділу І Інструкції № 735 усі звернення громадян, що надходять до Міністерства оборони України, органів військового управління, військових частин, підлягають обов`язковій класифікації за встановленими статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» їх видами, а саме: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання), скарги. Подальший розгляд пропозицій, заяв та скарг громадян проводиться з урахуванням особливостей, установлених статтями 14, 15 та 16 зазначеного Закону.

У відповідності до пункту 2 розділу ІІ Інструкції письмові звернення громадян, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю, первинному розгляду та реєстрації з метою визначення їх належності до компетенції відповідного органу військового управління та призначення за ними конкретного виконавця.

Отже, у наведених вище нормативно-правових актах детально роз`яснено поняття «рапорт», а також встановлено конкретні строки, протягом яких посадові особи зобов`язані здійснити розгляд відповідних документів.

З огляду на вищезазначене, слід зробити висновок, що за результатами розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на його звільнення з військової служби, зобов`язані видати наказ по особовому складу про звільнення такого військовослужбовця з військової служби чи надати обґрунтовану відмову у задоволенні рапорту (заяви).

Розглянутим вважається рапорт, по якому прийнято рішення та це рішення (відповідь) доведена до військовослужбовця належним чином.

Звільнення військовослужбовців із військової служби під час дії особливого періоду регламентовано пунктом 225 цього Положення. Так, підпунктом 2 пункту 225 Положення №1153/2008 передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Згідно пункту 233 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України 10.12.2008 №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить про те, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час воєнного стану на підставах, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини. Ті військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.

Тобто у будь-якому випадку остаточне рішення (позитивне чи негативне) за рапортом військовослужбовця про звільнення з військової служби має бути прийняте командиром військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.

При цьому, військовослужбовець, подаючи рапорт про звільнення з військової служби, має обов`язок подати/направити такий рапорт у спосіб у порядку та з дотриманням вищенаведеного чинного законодавства.

Позивачем доведено факт належного звернення з рапортом про звільнення з військової служби до командира військової частини НОМЕР_1 , адже відповідний рапорт з додатками скерований у вигляді подання 11.03.2025 на адресу відповідача 3.

Згідно з пунктом 3.11.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, документи, в яких не зазначено строк виконання, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 календарних днів із моменту реєстрації документа у військовій частині (установи), до якої надійшов документ.

Отже, наведені вище положення передбачають право військовослужбовця на подання рапортів з питань, що виникають під час проходження військової служби. При цьому відповідальні особи з ведення діловодства військової частини повинні прийняти рапорти та зареєструвати їх у журналі вхідної кореспонденції.

Обов`язок щодо реєстрації рапортів та подання його до розгляду (виконання) лежить на службі діловодства військової частини або там, де вона за штатом не передбачається, на особу (групу осіб), відповідальну за ведення діловодства.

До того ж, у будь-якому випадку, командир військової частини за результатами розгляду рапорту (заяви) військовослужбовця, зобов`язаний протягом місяця розглянути рапорт (заяву) військовослужбовця та надати відповідь по суті порушених питань. При цьому суд не ставить під сумнів право командира діяти на власний розсуд одноосібно приймаючи відповідні рішення з цього приводу.

Враховуючи наведене, суд визнає встановленим факт належного направлення рапорту позивачем. Факт отримання рапорту відповідач 1 не заперечує.

Суд зауважує, у передбачений Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України строк рапорт розглянутий не був.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності передзаконом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи, суд зазначає, що рапорт як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань. З огляду на зазначене, суд вбачає неправомірність у бездіяльності відповідача щодо нездійснення розгляду рапорту позивача про звільнення з військової служби.

Суд зауважує, у передбачений Інструкцією з діловодства у Збройних Силах України спосіб рапорт розглянутий не був.

Застосовуючи вищевказані положення законодавства до обставин справи, суд зазначає, що рапорт як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених в ньому питань.

Водночас, суд зазначає, що дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону.

В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати «дискреційні повноваження», користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межахзакону, можливість застосувати нормизаконута вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 № 21-87а13.

Прийняття рішень по суті рапорту є виключним повноваженням посадової особи, яка уповноважена на розгляд такого рапорту, в той час як суд уповноважений на перевірку дотримання законодавства під час реалізації відповідної владної компетенції відповідачем.

Водночас, перевіряючи законність поведінки відповідача в цій справі, судом встановлено факт нерозгляду військовою частиною НОМЕР_1 рішення по суті рапорту, тобто усунення від реалізації своєї компетенції, що не відповідає вказаним положенням законодавства та є протиправним.

Відповідач дійсно не надав прямої відмови позивачу у задоволенні його прохання.

Отже, суд вбачає протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилася у не розгляді рапорту позивача про звільнення з військової служби.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач 1 у цій справі не довів правомірності своєї бездіяльності.

Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги у цій частині, а тому вони підлягають задоволенню частково.

З урахуванням наведеного вище суд зазначає, що ситуація, коли законодавче регулювання певного правового питання є неповним, неоднозначним чи суперечливим, створює нормативну невизначеність. Така невизначеність породжує ризики неналежного захисту прав, свобод і законних інтересів приватних осіб. В умовах нормативної невизначеності особливого значення набуває застосування загальних принципів права, закріплених Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також усталених доктринальних та судових підходів до вирішення аналогічних ситуацій.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в державі визнається і діє принцип верховенства права, що передбачає пріоритет прав і свобод людини перед іншими інтересами, зокрема інтересами держави та її органів. Практика Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини послідовно деталізує цей принцип, наголошуючи на необхідності усунення негативних наслідків, спричинених неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві.

У публічно-правових відносинах, де одним із суб`єктів виступають органи публічної влади, особливого значення набуває принцип захисту особи від свавільних чи необґрунтовано обтяжливих дій державних органів. Відповідно до цього принципу будь-які сумніви, що виникають через нормативну невизначеність, не можуть трактуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень державних органів або їх посадових осіб. Навпаки, усі сумніви мають вирішуватися на користь приватної особи.

В контексті цього підходу доцільно застосовувати принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis). Його сутність полягає у виборі такого тлумачення та застосування норм права, яке найбільш ефективно забезпечує захист прав і свобод особи та мінімізує негативні наслідки для її правового статусу. Цей принцип є усталеним у доктрині та активно застосовується в судовій практиці адміністративних судів, які наполягають на неприпустимості надто широкого чи необґрунтовано суворого тлумачення норм права органами публічної влади на шкоду приватних осіб.

У випадках прогалин чи суперечностей законодавства належне правозастосування має здійснюватися з урахуванням презумпції на користь особи. Це відповідає базовим конституційним принципам, міжнародним стандартам захисту прав людини та виступає критерієм оцінки стану правової держави.

Таким чином, викладені принципи та підходи підтверджують необхідність своєчасного та належного розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби. Невиправдана затримка або необґрунтована відмова у розгляді такого звернення є порушенням права особи на належне адміністрування та права на звільнення з військової служби у визначеному законом порядку.

Крім цього, принцип правової визначеності передбачає не лише обов`язок своєчасного розгляду звернення, але й обов`язок інформування військовослужбовця про результати такого розгляду із належним обґрунтуванням рішення. Відмова у задоволенні рапорту має бути обґрунтована посиланням на конкретні обставини, які стали підставою для такого рішення.

За правилами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки в контексті встановлених обставин справи суд дійшов висновку, що відповідачем 1 допущено протиправну бездіяльність щодо не розгляду рапорту позивача про звільнення його з військової служби.

Підсумовуючи викладене вище, враховуючи що наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про його звільнення з військової служби є відповідний наказ по особовому складу про звільнення позивача з військової служби або обґрунтована відмова у задоволенні цього рапорту, а у спірному випадку відповідачем 1 не надано доказів, що рапорт позивача був розглянутий. Тому належним способом захисту порушених прав є зобов`язання відповідача розглянути позивача рапорт про звільнення з військової служби та за результатами його розгляду прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства із урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення суду.

Щодо позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зазначає, що це орган військового управління, який відповідає за рекрутинг, мобілізацію та підготовку особового складу для Сухопутних військ Збройних сил України. Кадровий центр Сухопутних військ ЗСУ - це структурний підрозділ в структурі Міністерства оборони України, що відповідає за управління кадрами в сухопутних військах Збройних Сил України. Він відповідає за розстановку, переведення, звільнення та інші кадрові питання щодо військовослужбовців сухопутних військ. Позивачем не доведено порушення його прав зазначеним відповідачем, позовна заява не містить доводів щодо протиправності його рішень, дій чи бездіяльності, не встановлено таких відомостей також судом під час розгляду цієї справи. Відтак, у задоволенні позовних вимог до відповідача 2 слід відмовити.

Натомість зі змісту листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.03.2025 йдеться про те, що саме відповідачем 3 здіснювалося опрацювання подання про звільнення з військової служби позивача та зазначено про відсутність підстав для цього. Не заперечуються зазначені обставини відповідачем 3 й у поданому на адресу суду відзиві на позовну заяву від 09.06.2025.

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (частина 1 статті 90 КАС України).

За таких обставин, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовну заяву з викладених вище підстав.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України "Про судовий збір" з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлену листом від 25.03.2025, у звільненні ОСОБА_1 з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та за результатами його розгляду прийняти рішення відповідно до вимог закону із урахуванням наведених у мотивувальній частині цього рішення висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 18 серпня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_2 );

відповідач:

- Військова частина НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_4 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

- ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: вул. Дегтярівська, 19, м. Київ, 04119 ).

- ІНФОРМАЦІЯ_2 (місцезнаходження: АДРЕСА_5 код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Головуючий суддя Грицюк Р.П.