Справа № 380/23230/24
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/23230/24 пров. № А/857/9526/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в електронній формі в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції - Ланкевич А.З.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

14 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 00 від 11.10.2024 про відмову в перерахунку пенсії щодо не нарахування та невиплати підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (04.10.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (04.10.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту «г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що на нього розповсюджується дія норм Закону від 13.03.2018 року № 2325-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» і він, як особа, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, повинен отримувати підвищення до пенсії, передбачене пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком. У зв`язку з наведеним, вказує, що звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області з вимогою про здійснення перерахунку пенсії, однак у відповідь отримав відмову, оформлену рішенням від 11.10.2024 № 00 (за принципом екстериторіальності його заява та додані документи розглядались та, відповідно, рішення приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області). З таким рішенням не погоджується та вказує, що в цьому випадку підлягає застосуванню пункт «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не постанова Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (далі - Постанова № 654), яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області рішення відповідача № 00 від 11.10.2024 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 04.10.2024 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої по ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивач як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 04.10.2024.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що згідно поданих позивачем документів не підтверджується факт примусового переселення та застосування до нього репресій. Вказує, що право на підвищення до пенсії відповідно до ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 року № 962-XII мають громадяни, які були примусово заслані і виселені з постійного місця проживання. Проте, ця норма не поширюється на осіб, які народжені в місцях примусового виселення. Враховуючи викладене, вважає, що при прийнятті оскаржуваного позивачем рішення діяло відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до довідки від 08.04.1992 за № 233, виданої Комісією з питань поновлення прав реабілітованих Тернопільської районної ради, а також довідки від 28.10.1957 року, виданої Качугським РВМ УВС, ОСОБА_2 , 1927 р.н., уродженець с.Скоромохи Великобірківського району Тернопільської області, перебував на спецпоселенні в Качугському районі Іркутської області з 25.10.1944 року до 28.10.1957 року.

Відповідно до архівної довідки від 07.11.2024 року № 153, виданої Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України у Львівської області, ОСОБА_3 , 1896 р.н.; ОСОБА_4 , 1925 р.н. - 28.12.1944 року із села Вороняки, Золочівського району, Львівської області, за рішенням Особливої Наради при МВС СРСР від 28.05.1948 року були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Іркутську область, по політичних мотивах, як члени сім`ї учасника УПА, звідки звільнені 05.03.1960 року.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком позивача є ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_5 .

Під час перебування на спецпоселенні у ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_1 , місце народження - село Нікілей Качугського району Іркутської області, підтвердженням чого є свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (актовий запис № 32 від 09.05.1953 року).

У зв`язку з укладенням шлюбу, у подальшому ОСОБА_5 було змінено прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 .

Позивач є потерпілим від репресій, оскільки народився на засланні під час перебування його батьків - репресованих осіб - на засланні.

Згідно посвідчення № 76/21-П від 21.02.2012 року, позивач має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Крім того, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 02.08.2024, позивач має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

04.10.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою про перерахунок пенсії шляхом зміни надбавки до пенсії відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За принципом екстериторіальності його заява та додані документи розглядались та, відповідно, рішення приймалось Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області.

За результатами розгляду заяви та наданих позивачем документів відповідач прийняв рішення № 00 від 11.10.2024 року про відмову в перерахунку пенсії. В оскаржуваному рішенні зазначено:

«…До заяви ОСОБА_1 надав довідку № 233 від 08.04.1992 року, в якій зазначено, що батько був виселений на спецпоселення з 25.10.1944 року в Іркутську область та звільнений 28.10.1957 року на підставі Закону УРСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Також надав посвідчення № НОМЕР_4 від 01.08.2024 року щодо встановлення права на пільги, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тотального режиму 1917-1991 років».

Оскільки ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місцях примусового переселення, тому пільги, зазначені в пункті «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на таких осіб не розповсюджуються.

Враховуючи зазначене, прийнято рішення відмовити ОСОБА_1 в перерахунку пенсії за заявою № 3176 від 04.10.2024 року».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 року № 962-XII (далі - Закон № 962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з метою ліквідувати наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян Української РСР, поновити їх права, встановити компенсації за незаконні репресії та пільги реабілітованим.

Статтею 1 Закону № 962-XII встановлено, що реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.

Відповідно до ст. 3 Закону № 962-XII, реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.

Наведене свідчить, що законодавець до реабілітованих осіб відносить як громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій, так і примусово переселених осіб.

Статтею 1-1 Закону № 962-XII визначенні наступні терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Згідно зі ст.1-3 Закону № 962-XII, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

Положення цієї норми чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.

Відповідно до п.6 Прикінцевих положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місцях спецпоселення - селі Нікілей Качугського району Іркутської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (актовий запис № 32 від 09.05.1953 року). Батьком позивача був ОСОБА_2 , 1927 р.н., а матір`ю - ОСОБА_8 , 1925 р.н., які із своїми сім`ями виселені на спецпоселення. Батьки позивача в місцях спецпоселення уклали шлюб (11.12.1950 року), після реєстрації якого мати позивача змінила своє дошлюбне прізвище із « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 ».

Таким чином, позивач належить до категорії громадян, членів сім`ї, висланих з постійного місця проживання, позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління, з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями, реабілітованої по ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а тому суд приходить висновку, що позивач як член сім`ї громадянина, який необґрунтовано зазнав політичних репресій та був реабілітований, має право на підвищення пенсії на 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 04.10.2024 року.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 № 500/5507/23.

З урахуванням досліджених судом першої інстанції фактичних даних в контексті вищенаведених норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 00 від 11.10.2024 року не відповідає критеріям, визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, адже прийняте не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законом України, та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак підлягає скасуванню.

Як наслідок обґрунтованими є і похідні вимоги про зобов`язання до вчинення дій.

При цьому, колегія суддів враховує, що згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У цій справі для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, рішенням якого відмовлено ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.

Таким чином, дії зобов`язального характеру щодо перерахунку пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про перерахунок ОСОБА_1 , пенсії за його заявою від 04.10.2024 року, яким у цьому випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 року у справі № 500/1216/23 та від 09.07.2024 року у справі № 240/16372/23.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 04.10.2024.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 380/23230/24 - без змін.

Постанову разом із паперовими матеріалами справи надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич