Справа № 380/18451/22
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/18451/22 пров. № А/857/7933/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

суддя (судді) в суді першої інстанції Лунь З.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 21 січня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

22 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУНП у Львівській області), в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 25.11.2022 № 582 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з переходом у встановленому порядку до інших міністерств, відомств (організацій); поновити його з 26.11.2022 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області; стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; рішення суду в частині поновлення на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУПН у Львівській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць звернути до негайного виконання.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 20.12.2018 проходив службу в поліції, у тому числі на посаді слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП у Львівській області. Вказує, що наказом Головного управління Національної поліції в Львівській області від 15.04.2022 № 218 о/с його звільнено з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 ЛРУП № 2 ГУНП за власним бажанням на підставі рапорту від 13.01.2022. Вважаючи таке звільнення протиправним, він оскаржив його до Львівського окружного адміністративного суду. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023, позовні вимоги задоволені повністю: визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУНП у Львівській області від 15.04.2022 № 218 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 15.04.2022; поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 16.04.2022; стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92 469 грн 12 коп. На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 380/7509/22 наказом ГУНП У Львівській області № 541 о/с від 07.11.2022 «Про особовий склад» його поновлено на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 16 квітня 2022 року. 28.04.2022 на виконання Указу Президента України № 69/2022 під час мобілізації на особливий період, солдата ОСОБА_1 призначено на посаду водія відділення охорони органів військової контррозвідки СБУ НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків частини, згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині). 25.11.2022, після поновлення його на роботі, Головне управління Національної поліції у Львівській області повторно звільнило ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до наказу № 582 о/с на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII (у зв`язку з переходом у встановленому порядку до інших міністерств, відомств (організацій) тобто з підстав мобілізації на особливий період до Збройних Сил України. Таке звільнення вважає протиправним, оскільки його призов на військову службу був наслідком саме незаконного звільнення зі служби в поліції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 25.11.2022 № 582 о/с «Про особовий склад», яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з переходом у встановленому порядку до інших міністерств, відомств (організацій). Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області з 26.11.2022 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 408 413 грн 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення 28 415 грн 58коп. середнього заробітку за один місяць з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допущено до негайного виконання.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року заяву представника відповідача про виправлення описки задоволено. У рішенні суду від 21.01.2025 у справі №380/18451/22 виправлено помилку та зазначено: в абзаці 4 резолютивної частини рішення: « 204 202 (двісті чотири тисячі двісті дві) грн 64 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів» замість « 408 413 (чотириста вісім тисяч чотириста тринадцять) грн 76 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів»; в абзаці 5 резолютивної частини рішення: « 14 448 (чотирнадцять тисяч чотириста сорок вісім) грн. 60коп. середнього заробітку за один місяць з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання» замість « 28 415 (двадцять вісім тисяч чотириста п`ятнадцять)грн 58 коп. середнього заробітку за один місяць з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів допустити до негайного виконання».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи, посада та середній заробіток на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову. уд вважає, що призов на військову службу під час мобілізації не є тотожним з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку посилається відповідач, як на підставу звільнення позивача. Судом першої інстанції встановлено, що 28.04.2022 на виконання Указу Президента України № 69/2022 під час мобілізації на особливий період, ОСОБА_1 призначеного на посаду водія відділення охорони органів військової контррозвідки СБУ НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків частини, згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині), а тому на нього поширювалися гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України. Отже, враховуючи положення ч.3 ст.119 КЗпП України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 25.11.2022 № 582 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з переходом у встановленому порядку до інших міністерств, відомств (організацій) є протиправним та підлягає скасуванню. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд брав до уваги період з 25.11.2023 до дня ухвалення рішення у цій справі, тобто до 21.01.2025. Оскільки середньоденний заробіток позивача становить 481,61 грн (28415,45/59), відтак сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 424*481,61=204202,64.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Національної поліції у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що позивач з 28.04.2022 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підпорядкована Міністерству оборони України, а тому правомірно звільнений зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII. Вказує, що проходження позивачем служби на посаді в поліції та одночасне проходження позивачем військової служби є взаємовиключними. Зауважує, що позивач перейшов до іншого міністерства, а саме до Міністерства оборони України, у підпорядкування військової частини НОМЕР_2 , де отримує грошове забезпечення. Звертає увагу на те, що законодавством визначено вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах поліції.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, починаючи з 20.12.2018 ОСОБА_1 , проходив службу в поліції, у тому числі на посаді слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП у Львівській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Львівській області від 15.04.2022 № 218 о/с звільнено ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 ЛРУП № 2 ГУНП за власним бажанням на підставі рапорту від 13.01.2022 року.

Вважаючи таке звільнення протиправним позивач оскаржив його до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2022, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023, позовні вимоги задоволені повністю:

- визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУНП у Львівській області від 15.04.2022 № 218 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 15.04.2022;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 16.04.2022;

- стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92 469 грн 12 коп.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 у справі № 380/7509/22 наказом ГУНП У Львівській області № 541 о/с від 07.11.2022 року «Про особовий склад» ОСОБА_1 поновлено на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 16 квітня 2022 року.

Постановою Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 380/7509/22 скасовані рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2022 та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2023. Справа № 380/7509/22 направлена на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.11.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024, позовні вимоги задоволені повністю:

- визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУНП у Львівській області від 15.04.2022 № 218 о/с «Про особовий склад» про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 15.04.2022.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 16.04.2022.

- стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.10.2022 по 24.11.2023 включно у сумі 190 235 грн 95 коп.

Рішення суду від 24.11.2023 у справі № 380/7509/22 набрало законної сили 26.03.2024.

28.04.2022 року на виконання Указу Президента України № 69/2022 під час мобілізації на особливий період, солдата ОСОБА_1 призначено на посаду водія відділення охорони органів військової контррозвідки СБУ НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків частини, згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині).

25.11.2022 року, після поновлення позивача на роботі, Головне управління Національної поліції у Львівській області повторно звільнило ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до наказу № 582 о/с на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII (у зв`язку з переходом у встановленому порядку до інших міністерств, відомств (організацій)). Як підставу вказано витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України від 28.04.2022 № 106, військовий квиток серія со № НОМЕР_3 , виданий 22 лютого 2006 року (а.с.15).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці регулюються Кодексом законів про працю України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України регулюються нормами Закону України «Про національну поліцію» № 580-VIII від 02.07.2015 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до положень ч.1 ст.59 Закону № 580-VIII, служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Спірні правовідносини виникли з приводу протиправного, на думку позивача, його звільнення зі служби в органах Національної поліції у зв`язку з призовом на військову службу.

Обґрунтовуючи правомірність звільнення позивача зі служби в поліції, аргументи відповідача зводяться до норми п.8 ч.1 ст.77 Закону № 580-VIII та того, що позивач з 28.04.2022 фактично перейшов на службу у військову частину НОМЕР_2 , яка підпорядковується Міністерству оборони України, що перешкоджає можливості подальшого проходження служби в поліції і є з нею взаємовключним.

Пункт восьмий частини першої статті 77 Закону № 580-VIII передбачає, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, в тому числі у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Оцінюючи такі мотиви суб`єкта владних повноважень, колегія суддів враховує наступне.

Нормами ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ).

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ст.2 Закону № 2232-ХІІ, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Статтею 119 КЗпП України встановлені гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

Так, зокрема, ч.3 вказаної статті визначає, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону № 2322-ХІІ, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України, а також ч.1 ст.53 і ч.2 ст.57 Закону України «Про освіту», ч.2 ст.44, ч.1 ст.54 і ч.3 ст.63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», ч.2 ст.46 Закону України «Про вищу освіту».

Колегія суддів зауважує, що нормами Закону не врегульовано порядок збереження робочого місця за поліцейським, що призваний на військову службу під час мобілізації. Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі № 400/2884/18.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Отже, з моменту призову на військову службу, за громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації на строк до її закінчення зберігаються: місце роботи і посада на підприємстві, установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, у яких вони працювали на час призову.

На переконання колегії суддів, гарантії, встановлені ч.3 ст.119 КЗпП України, спрямовані на забезпечення права громадян на працю та її оплату, які повинні виконати свій конституційний обов`язок захисту Батьківщини.

При цьому, колегія суддів вважає, що призов на військову службу під час мобілізації не є тотожним із переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій), на яку покликається відповідач, як на підставу звільнення позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.04.2022 на виконання Указу Президента України № 69/2022 під час мобілізації на особливий період, ОСОБА_1 призначеного на посаду водія відділення охорони органів військової контррозвідки СБУ НОМЕР_1 комендатури охорони та обслуговування військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків частини, згідно з витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині), а тому на нього поширювалися гарантії, передбачені ст.119 КЗпП України.

Отже, враховуючи положення ч.3 ст.119 КЗпП України, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наказ Головного управління Національної поліції у Львівській області від 25.11.2022 № 582 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі п.8 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з переходом у встановленому порядку до інших міністерств, відомств (організацій) є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Враховуючи положення ч.1 ст. 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в ч.1 ст.235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 804/958/16 зазначено, що з аналізу статті 235 КЗпП України вбачається, що у разі встановлення незаконного звільнення суд обмежений правами щодо поновлення такого працівника на посаді, а саме, суд може поновити таку особу лише на роботі, з якої працівника було звільнено.

Враховуючи наведене, обгрунтованим є висновок суду першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції у Львівській області з 26.11.2022.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Водночас, виплата грошового забезпечення поліцейському під час вимушеного прогулу регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.20015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», з наступними змінами та доповненнями.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських.

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Пунктом 9 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, встановлено, що при виплаті грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту вищевказаного Порядку, який є специфічним для вирішення даних спірних відносин, видно, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Отже, обрахування середньоденного грошового забезпечення позивача на момент звільнення повинно здійснюватися відповідно до кількості календарних днів за два останніх повних місяці служби. Тобто, діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Відтак, норми Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 застосуванню у вказаній справі не підлягають.

Аналогічний висновок сформовано викладено в постанові Верховного Суду від 19.07.2018, справа № 805/1110/17-а, де чітко врегульовано питання про те, як здійснюється виплата грошового забезпечення поліцейському за час вимушеного прогулу, а саме - в календарних, а не робочих днях.

Однак, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що з виданої Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП у Львівській області довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за лютий - березень 2022 року, загальна сума нарахованого грошового забезпечення за останні два повні місяці роботи позивача становить 28 415,45 грн ( у лютому 14 633,94 грн + у березні 13 781,51 грн).

Середньоденний заробіток становить 28 415,45/59=481,62 грн.

При цьому колегія суддів враховує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.11.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2024, позовні вимоги задоволені повністю:

- визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУНП у Львівській області від 15.04.2022 № 218 о/с «Про особовий склад» про звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 15.04.2022.

- поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції № 3 Львівського районного управління поліції № 2 ГУНП з 16.04.2022.

- стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26.10.2022 по 24.11.2023 включно у сумі 190 235 грн 95 коп.

Таким чином, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів бере до уваги період з 25.11.2023 до дня ухвалення рішення у цій справі, тобто до 21.01.2025.

Цей період становить 424 календарних дні.

Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача становить 424*481,62= 204 202,64 грн.

При цьому середньомісячний заробіток позивача становить 14448,60 грн(481,62*30).

Ця сума, відповідно до п.2 ч.1 ст.371 КАС України, підлягає стягненню з відповідача, на користь позивача та рішення в цій частині звертається до негайного виконання.

При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року у справі № 380/18451/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді Л. Я. Гудим
В. Я. Качмар