Справа № 280/1786/25
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 280/1786/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.,

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року (суддя Калашник Ю.В., повне судове рішення складено 13 травня 2025 року) в справі № 280/1786/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про:

визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про відмову в проведенні реєстраційних дій об`єкта нерухомого майна №76905191 від 30 січня 2025 року;

зобов`язання здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно об`єкту нерухомості, а саме 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 99,9 кв.м, житловою площею 49,9 кв.м.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про відмову в проведенні реєстраційних дій №76905191 від 30.01.2025.

Зобов`язано Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно об`єкту нерухомості, а саме 1/2 житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Апелянт зазначає, що державний реєстратор зобов`язаний перевірити подані документи на відповідність вимогам законодавства та отримати необхідні відомості від відповідних органів. У разі відсутності необхідних документів або відомостей, реєстратор має право відмовити у проведенні реєстрації.

Під час розгляду заяви державним реєстратором дотримано вимоги чинного законодавства, встановлено неможливість проведення державної реєстрації з вищезазначених підстав (неотримання відомостей для актуалізації прав та відповідності прав поданим документам) та прийнято відповідне рішення про відмову в проведенні державної реєстрації права власності.

Також зауважує, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і поданих документів державний реєстратор має виключну компетенцію у питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, отже суди не можуть зобов`язувати державного реєстратора здійснювати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, оскільки це є його дискреційним повноваженням, яке він здійснює на підставі поданих документів та в межах законодавства. Суд не може своїм рішенням підміняти державний орган на який законом покладено обов`язок прийняття рішення.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.11.2024 позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради щодо проведення реєстраційних дій на нерухоме майно, а саме на будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

На підтвердження прав на нерухоме майно позивач надав: договір купівлі-продажу від 03.02.1993 із відміткою про реєстрацію у реєстрі за №2 та із реєстраційним написом про реєстрацію у Донецькому міському бюро технічної інвентаризації від 12.02.1993; технічний паспорт.

18.11.2024 державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення про зупинення розгляду заяви № 76131000 у зв`язку із неподанням заявником чи неотриманням державним реєстратором відомостей реєстрів, автоматизований інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв, що містить відомості про зареєстровані права до 01.01.2023.

Державним реєстратором в порядку п. 3 ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 18.11.2024 направлено запит №987/06.2-03 до КП БТІ м. Донецька про надання інформації щодо реєстрації права власності до 01.01.2023, а саме: про наявність або відсутність зареєстрованих прав власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; інформацію, за ким зареєстровано право власності та на підставі яких правовстановлюючих документів.

Вказаний запит надсилався реєстратором на адресу: м. Донецьк, вул. Кобозєва, 66 та був повернутий без вручення адресату.

30.01.2025 рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Підставою для відмови зазначено: не усунення, у встановлений ч. 3 ст. 23 Закону №1952 строк, обставин, що були підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, а саме:

якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.

Суд першої інстанції вважав, що у відповідача були відсутні підстави для зупинення розгляду заяви позивача про реєстрацію права власності, що обумовили висновок про те, що прийняття рішення на підставі п.8 ч. 1 ст. 24 Закону є безпідставним, тому дійшов висновку, що рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №76905191 від 30.01.2025 підлягає скасуванню.

Враховуючи підстави для відмови у проведенні реєстраційних дій, а також необхідність застосування принципу ефективності судового захисту порушених прав, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у вигляді зобов`язання суб`єкта владних повноважень здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно позивача.

Суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 .

Позивач 14 листопада 2024 року звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради із заявою про проведення реєстраційних дій на нерухоме майно, а саме на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , подавши на підтвердження прав на нерухоме майно наступні документи: договір купівлі-продажу від 03 лютого 1993 року із відміткою про реєстрацію у реєстрі за №2 та із реєстраційним написом про реєстрацію у Донецькому міському бюро технічної інвентаризації від 12 лютого 1993 року; технічний паспорт.

Державним реєстратором прав на нерухоме майно 18 листопада 2024 року прийнято рішення про зупинення розгляду заяви № 76131000 у зв`язку із неподанням заявником чи неотриманням державним реєстратором відомостей реєстрів, автоматизований інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв, що містить відомості про зареєстровані права до 01 січня 2013 року.

Державним реєстратором 18 листопада 2024 року направлено запит №987/06.2-03 до КП БТІ м. Донецька про надання інформації щодо реєстрації права власності до 01 січня 2013 року, а саме: про наявність або відсутність зареєстрованих прав власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; інформацію, за ким зареєстровано право власності та на підставі яких правовстановлюючих документів.

Запит надсилався реєстратором на адресу: м. Донецьк, вул. Кобозєва, 66 та був повернутий без вручення адресату.

Рішенням державного реєстратора від 30 січня 2025 року відмовлено у проведенні реєстраційних дій з підстав не усунення у встановлений ч. 3 ст. 23 Закону №1952 строк, обставин, що були підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, а саме: якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення щодо зупинення розгляду заяви виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, а також у разі коли державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття відповідного рішення на запит отримано документи та/або інформацію, необхідні для державної реєстрації прав, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора щодо відновлення розгляду заяви. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог або неотримання на запит документів та/або інформації, необхідних для державної реєстрації прав, у строк, встановлений в абзаці другому цього пункту, державний реєстратор приймає рішення щодо відмови в державній реєстрації прав.

Спірним в цій справі є питання правомірності рішення державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01 липня 2004 року (далі Закон - №1952-ІV), згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 2 якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону №1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-ІV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що під час проведення державної реєстрації прав, зокрема, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, державний реєстратор зобов`язаний запитати від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо) лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, а не в обов`язковому порядку, як про помилково вважає відповідач.

Положеннями статті 23 Закону №1952-ІV установлено, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.

Рішення про зупинення розгляду заяви №76131000 від 18 листопада 2024 року?не містить інформації, які саме відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, відсутні, чи які необхідні відомості в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, відсутні у державного реєстратора при розгляді наданих позивачем документів, або які документи, необхідні для реєстрації, не надані позивачем.

Судом встановлено, що позивачем до заяви про реєстрацію права власності надані наступні документи: договір купівлі-продажу від 03 лютого 1993 року із відміткою про реєстрацію у реєстрі за №2 за підписом секретаря виконкому?та із реєстраційним написом про реєстрацію у Донецькому міському бюро технічної інвентаризації від 12 лютого 1993 року та технічний паспорт.

Отже, реєстрація права власності позивача на житловий будинок за адресою: Донецька область, Покровський район, с. Новоселівка Перша, вул. Новоселів, 22, проведена відповідно до вимог законодавства, що було чинним на момент проведення такої реєстрації, про що свідчить реєстраційний напис Донецького БТІ за №75 від 12 лютого 1993 року.

Відтак, є правильним висновок суду першої інстанції про відсутність у спірному випадку обставин, які б давали державному реєстратору підстави, зазначені у статті 23 Закону №1952-IV, для зупинення розгляду заяви позивача щодо реєстрації права власності на будинок.

Статтею 24 Закону №1952-IV встановлені підстави для відмови в державній реєстрації прав, зокрема, після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію прав без руху (пункт 8 частини першої).

Враховуючи відсутність підстав для зупинення розгляду заяви позивача про реєстрацію права власності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність рішення №76905191 від 30 січня 2025 року про відмову у державній реєстрації на підставі пункту 8 частини першої статті 24 Закону №1952-IV.

Суд відхиляє доводи апелянта стосовно наявності у державного реєстратора підстав для зупинення розгляду заяви, адже державний реєстратор мав доступ до усіх документів та до усієї інформації, необхідної для проведення державної реєстрації, позаяк позивачем державному реєстратору надано відповідний договір купівлі-продажу, який відповідно до пункту 1 частини першого статті 27 Закону № 1952-IV є підставою для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав.

Також не може бути підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності не отримання відповіді на запит, заправлений до КП БТІ м. Донецька.

З цього питання суд зауважує, що державним реєстратором запит направлено установі, що знаходиться на тимчасово окупованій території, тобто відповідач заздалегідь знав про повернення такого запиту АТ «Укрпошта».

Стосовно обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

За приписами статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23 лютого 2006 року встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, позовні вимоги щодо зобов`язання здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, і вказане рішення неможливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскарженого рішення, яке є предметом судового контролю у межах цієї справи.

Враховуючи той факт, що рішення про відмову в державній реєстрації речових прав на нерухоме майно визнане судом протиправним, суд погоджує висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача зареєструвати речові права на нерухоме майно, що належить позивачу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року в справі №280/1786/25 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 13 травня 2025 року в справі №280/1786/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 19 серпня 2025 року та відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 19 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов