Справа № 460/8843/21
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/8843/21 пров. № А/857/18355/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Глушка І.М., Ільчишин Н.В.

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р.В.

за участю представника відповідача Коваль Я.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року з питань відстрочення, розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення прийняту суддею Щербаковим В.В., в м.Рівне, у справі № 460/8843/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - відповідач), в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати щорічної одноразової грошової допомоги до 05 травня за 2021 рік відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня за 2021 рік у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком з урахуванням вже виплачених сум.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.05.2022 у справі №460/8843/21, визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Рівненської міської ради щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної одноразової грошової допомоги до 05 травня 2021 у розмірі відповідно до статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Зобов`язано Департамент соціальної політики Рівненської міської ради здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену щорічну разову допомогу до 5 травня 2021 як дружині померлої особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням проведених виплат.

До суду надійшла заява позивача про зміну способу виконання рішення в частині зобов`язання нарахувати та виплатити недоплачену щорічну разову допомогу до 5 травня 2021 на стягнення заборгованості у розмірі 7879,00 грн.

Заява обґрунтована тим, що на виконання рішення у справі позивачу здійснено перерахунок щорічної разової допомоги до 5 травня 2021, сума перерахованих коштів становить 7879,00 грн, виплата яких буде здійснення після виділення коштів з державного бюджету.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 заяву позивача про зміну способу виконання рішення суду у справі - залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення заяву позивача, суд першої інстанції вказав, що дослідивши зміст рішення суд зауважує, що воно є чітким, зрозумілим, додатково зміни способу і порядку виконання, відмінного від первинно визначеного у рішенні, не потребує. При цьому, як встановлено з листа відповідача, Департаментом на виконання рішення суду у даній справі здійснено перерахунок щорічної доплати до 05 травня за 2021 рік. Сума перерахованих коштів нарахована до виплати та становить 7879,00 грн. Також, у вказаному листі було зазначено, що згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушеннями бюджетного законодавства. Погашення заборгованості за рішенням суду, що фінансуються з державного бюджету, здійснюються в межах відповідних бюджетних призначень. Виплата коштів, нарахованих на виконання судового рішення буде проведена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Суд зазначив, що під час прийняття рішення у цій справі не досліджував суд питання та не визначав розмір перерахованої допомоги, а тому задоволення заяви у спосіб стягнення заборгованість в розмірі 7879,00 грн і виплати однією сумою, не узгоджується з приписами статті 378 КАС України. Відповідач не відмовляється від виконання рішення суду, а зазначає, що виплата доплати в перерахованому розмірі буде виплачена у разі їх надходження коштів на погашення заборгованості за рішенням суду. Однак, такі обставини не вказують на неможливість виконання судового рішення у цій справі саме через спосіб захисту, застосований судом при його ухваленні, та не надають достатніх правових підстав для застосування процесуального інституту встановлення порядку і способу виконання судового рішення, регламентованого статтею 378 КАС України. Суд врахував те, що право особи, тобто стягувача, на здійснення виплати заборгованості не може ставитися в залежність від бюджетних асигнувань, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. У той же час, у спірному випадку йдеться не про право особи на такі виплати, а про правові підстави для зміни способу і порядку виконання судового рішення. Суд наголошує, що зміна способу і порядку виконання рішення суду, у такому випадку, не захищає право позивача на отримання сум заборгованості, яка фактично може бути виплачена за наявності відповідних бюджетних асигнувань. Висновки аналогічні за змістом викладені Верховним Судом у постанові від 24.07.2023 у справі №420/6671/18.

Не погодившись з такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування обставин справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що основною причиною звернення позивача до суду першої інстанції щодо зміни способу виконання судового рішення є довготривала існуюча заборгованість з невиплаченої Департаментом разової щорічної грошової допомоги позивачу до 5 травня за 2021 рік в розмірі 7879,00 грн, яка нарахована на виконання рішення суду від 27.05.2022 у справі №460/8843/21 та більше ніж понад два роки та 11 місяців не виплачується відповідачем. Отже, станом на цей час рішення суду від 27.05.2022 у справі № 460/8843/21, яке набрало законної сили 30.06.2022 в цій частині відповідачем є не виконаним. Абзацом першим частини третьої статті 378 КАС України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вважає, що застосовуючи правові позиції Верховного Суду викладені у постанові від 24.07.2023 у справі №420/6671/18, які врахував суд першої інстанції, не є застосовними в частині, що суперечать абзацу другому ч.3 ст.378 КАС України, оскільки були сформовані внаслідок аналізу процесуальних норм, які суттєво змінені з 19.12.2024. Просить скасувати ухвалу та прийняти нове рішення, яким заяву задовольнити.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що вказана ухвала першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та подану заяву про зміну способу виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Верховний Суд в постанові від 24 липня 2023 у справі №420/6671/18 звернув увагу, що Верховним Судом уже сформована судова практика щодо застосування цих положень Основного Закону України, зокрема, у постановах від 14 серпня 2018 у справі № 826/4174/16, від 18 жовтня 2018 у справі № 802/2135/17-а, від 22 січня 2019 у справі № 813/142/16, від 11 листопада 2020 у справі № 191/1169/16-а(2-а/191/7/17), від 18 травня 2022 у справі № 140/279/21, від 1 червня 2022 у справі № 640/25836/20 та від 27 липня 2022 у справі № 540/606/20.

Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 № 5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 № 11-рп/2012).

Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, а також статтями 14 та 370 КАС України.

Зазначені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 квітня 2020 у справі №560/523/19, від 1 лютого 2022 у справі 420/177/20 та від 18 травня 2022 у справа №140/279/21.

Подібний підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 26 січня 2021 у справі №611/26/17, у якій Суд зазначив, що обов`язковість судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантовано статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України, статтями 2, 14, 370 КАС України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Обов`язковість судового рішення означає, що таке рішення буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною першою, третьою статті 378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувала чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Для відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, а для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об`єкта стягнення або з інших причин. Тобто, зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими судом. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, однак не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Невиконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, яке набрало законної сили, щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту та пільг протягом двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням є самостійною підставою для зміни способу і порядку виконання такого судового рішення шляхом стягнення з такого суб`єкта владних повноважень відповідних виплат.

Поняття спосіб і порядок виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке розраховане на виконавче провадження. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, що встановлено КАС України. Натомість порядок виконання судового рішення означає визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем.

Під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти вжиття адміністративним судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановлені раніше порядок і спосіб. Ці заходи повинні забезпечити виконання конкретного судового рішення і не поширюватися на відносини, які виникли після його ухвалення.

Водночас змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті, торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду, а також змінювати обраний судом при ухваленні цього рішення спосіб відновлення порушеного права позивача.

Мета зміни способу та порядку виконання рішення суду полягає у тому, щоб усунути обставини, що істотно ускладнюють або роблять неможливим виконання такого судового рішення.

Верховний Суд у постанові від 21.08.2018 у справі №803/3805/15 зазначив, що системний аналіз наведеної правової норми дає підстави дійти до висновку про те, що підставою для встановлення порядку і способу виконання судового рішення є обставини, що перешкоджають належному його виконанню: ускладнюють його виконання або роблять неможливим, при цьому судове рішення не може бути змінено по суті.

Тобто зміна способу і порядку виконання рішення суду - це прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Отже, суд за наявності обґрунтованих підстав та належних доказів може змінити спосіб та порядок виконання рішення суду, не змінюючи при цьому його змісту, або ж відмовити в задоволенні такої заяви.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №826/8279/16.

Отже, висновки судового рішення щодо способу і порядку його виконання чітко визначені та не можуть бути змінені іншим судовим рішенням без відповідного обґрунтування виняткової необхідності застосування такої зміни рішення.

Судом встановлено і таке вбачається з листа відповідача, що Департаментом на виконання рішення суду у даній справі здійснено перерахунок щорічної доплати до 05 травня за 2021 рік. Сума перерахованих коштів нарахована до виплати та становить 7879,00 грн. Разом з тим, згідно з пунктами 20 та 29 частини першої статті 116 Бюджетного кодексу України взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань та здійснення видатків бюджету з перевищенням бюджетних призначень є порушеннями бюджетного законодавства. Погашення заборгованості за рішенням суду, що фінансуються з державного бюджету, здійснюються в межах відповідних бюджетних призначень. Виплата коштів, нарахованих на виконання судового рішення буде проведена у межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що під час прийняття рішення у цій справі не досліджувалось питання та не визначався розмір перерахованої допомоги.

Змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов`язання виплатити зазначені соціальні виплати на стягнення конкретної суми цих виплат, буде змінено постанову по суті, з виходом при цьому за межі позовних вимог та вирішенням питання, що не було предметом дослідження судом при розгляді справи по суті.

Оскільки зміна способу виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 245 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права. Отже, зміна способу і порядку виконання рішення суду про зобов`язання суб`єктів владних повноважень здійснити виплату на стягнення такої виплати є незаконною.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 (справа №759/1928/13-а, Пр. №К/9901/34195/18).

Колегія суддів також зазначає, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії зі сплати заборгованості по пенсії і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом при ухваленні рішення.

Резолютивна частина рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27.05.2022 у справі №460/8843/21 має зобов`язальний характер і судом першої інстанції при розгляді вказаної справи не вирішувалися позовні вимоги майнового характеру щодо стягнення певної суми коштів і, як наслідок, не перевірялася правильність нарахування заборгованості по пенсії позивачці.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що враховуючи дискреційність повноважень відповідача щодо здійснення розрахунку на виконання рішення суду у цій справі, зміна застосованого судом способу захисту (зобов`язання вчинити вказані дії без визначення сум виплат) на фактично стягнення конкретних сум (які хоча і були розраховані відповідачем при обчисленні допомоги на підставі та на виконання судового рішення у цій справі, але безпосередньо судом не присуджувалися у конкретних розмірах), не відповідатиме юридичній сутності та змісту інституту, регламентованому статтею 378 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки зміна на підставі статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права.

Так, невиконання відповідачем судового зобов`язання в частині виплати коштів через відсутність у нього відповідних коштів через їх ненадходження з Державного бюджету України в розумінні ч.3 ст.378 КАС України не свідчить про неможливість виконання судового рішення та не може бути вагомою причиною для зміни способу і порядку його виконання, оскільки ця виплата буде виконана при надходженні коштів із Державного бюджету України.

Відповідно до ст.23 Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 № 2456-VI, будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Порушенням бюджетного законодавства визнається порушення учасником бюджетного процесу встановлених цим Кодексом чи іншим бюджетним законодавством норм щодо складання, розгляду, затвердження, внесення змін, виконання бюджету та звітування про його виконання, а саме: взяття зобов`язань без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом чи законом про Державний бюджет України та здійснення видатків бюджету чи надання кредитів з бюджету без встановлених бюджетних призначень або з їх перевищенням всупереч цьому Кодексу чи закону про Державний бюджет України; (п.20, 29 ч.1 ст.116 Бюджетного кодексу України).

Отже, враховуючи вище вкладені обставини, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що виплати пенсій здійснюються пенсійним органом виключно за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством. Інших фінансових можливостей, крім зазначених, для здійснення виплат відповідач не має. Черговість виплат на виконання рішень суду визначається датою набрання ними законної сили.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27 травня 2022 у справі №460/8843/21, а відтак підстави задоволення апеляційної скарги позивача відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, з врахуванням статті 316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції, правильно встановлено обставини справи та додержано норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2025 року з питань відстрочення, розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення у справі № 460/8843/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді І. В. Глушко
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 01.08.25