Справа № 600/2725/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 серпня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/2725/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.06.2025 про внесення/виправлення відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також невнесення відомостей стосовно непридатності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та виключення з військового обліку військовозобов`язаних до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (система «Оберіг»);

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 внести відомості до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (система «Оберіг») про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку військовозобов`язаних, а саме: Категорія обліку: «Не військовозобов`язаний»; Підстава зняття/виключення: «Непридатні»; Постанова ВЛК: «Непридатний з виключенням з військового обліку»; Дата ВЛК « 12.02.2015».

Позов обґрунтовано тим, що згідно із записами військового квитка позивача визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, що мало місце у лютому 2015 року. Однак зазначені відомості не були внесені відповідачем до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, в якому міститься інформація про наявність у позивача статусу військовозобов`язаного. З метою усунення невідповідності відомостей військового квитка з відомостями Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та внесення дійсної інформації про непридатність до військової служби позивач через свого представника звертався до відповідача із відповідною заявою, яка станом на день звернення до суду з цим позовом не розглянута. Зазначене, на думку позивача, свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, оскільки останній всупереч вимогам Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» та Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №559, протиправно не виконав обов`язок щодо внесення до реєстру змін про виключення позивача з військового обліку у лютому 2015 року, а наявні у названому вище реєстрі відомості про наявність у позивача статусу військовозобов`язаного не відповідають дійсності.

Ухвалою суду від 11 червня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; встановлено строки для подання заяв по суті справи.

28 липня 2025 року до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову у даній справі, в якій він просить суд:

- заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі його посадових осіб та інших компетентних осіб вчиняти будь-які дії щодо призову на військову службу та переміщення ОСОБА_1 до військової частини з метою проходження військової служби в Збройних Силах України, до набрання законної сили судовим рішенням у цій адміністративній справі;

- заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі його посадових осіб та інших компетентних осіб, вчиняти будь-які інші адміністративні заходи щодо ОСОБА_1 , включаючи, але не обмежуючись, повторними викликами, до набрання законної сили судовим рішенням у справі №600/2725/25-а.

Подану заяву обґрунтовано тим, що 24 липня 2025 року позивач через свого роботодавця отримав розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_1 про обов`язок прибути 29 липня 2025 року о 10 год. 00 хв. для уточнення облікових даних. На думку позивача, за наведених обставин відповідач може вчиняти дії, які суттєво порушуватимуть права ОСОБА_1 та унеможливить відновлення його правового становища у разі призову на військову службу. Позивач вважає, що оскільки спірним у даній справі є питання щодо приведення у відповідність його військово-облікових даних та коректність їх відображення у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відповідач на власний розсуд може вчиняти перешкоди для виконання рішення суду у вказаній справі у разі задоволення позовних вимог, вчиняючи дії, пов`язані із направленням ОСОБА_1 на військово-лікарську комісію, а в подальшому на військову службу, ігноруючи обставини, які є предметом судового розгляду у даній справі. Відповідно, для запобігання ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду у даній адміністративній справі необхідно вжити заходи забезпечення позову. Крім цього зазначено, що позивач є педагогічним працівником, оскільки працює у Комунальному закладі «Інститут після дипломної педагогічної освіти Чернівецької області» на повній ставці, і, відповідно, має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», вживаючи наразі заходи, спрямовані на оформлення такої відстрочки. Натомість, як вважає позивач, виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 спрямований не для уточнення облікових даних, а для здійснення мобілізаційних заходів з метою направлення ОСОБА_1 на військову службу, що також унеможливить виконання рішення суду у цій справі, і у свою чергу позбавить позивача реалізувати право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки у разі направлення на військову службу він набуде статусу військовослужбовця.

Згідно частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Водночас варто зауважити, що суддя Лелюк О.П., в провадженні якого перебуває ця справа за №600/2725/25-а, в період з 21 липня 2025 року по 15 серпня 2025 року (включно) перебував у щорічній відпустці.

Отримавши 18 серпня 2025 року заяву про забезпечення даного позову та перевіривши додані до неї матеріали, суд зазначає таке.

З наявних матеріалів убачається, що ОСОБА_1 уклав 10 лютого 2025 року контракт з Інститутом післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області (далі - Інститут), який згідно його змісту є строковим трудовим договором, на підставі якого між ОСОБА_1 та Інститутом виникли трудові відносини. Контракт укладений строком на 5 років та діє з 13 березня 2025 року по 12 березня 2030 року.

24 липня 2025 року на адресу комунального закладу «Інститут післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області» надійшло від ІНФОРМАЦІЯ_1 розпорядження №130, яким зобов`язано здійснити оповіщення ОСОБА_1 про його виклик до ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою уточнення облікових даних та забезпечити його прибуття 29 липня 2025 року о 10 год. 00 хв. Зобов`язано виконати зазначене вище оповіщення до 28 липня 2025 року з подання відповідної інформації до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На підставі розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_4 №130 від 24 липня 2025 року в.о. директора комунального закладу «Інститут післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області» видано наказ №100/К від 25 липня 2025 року, яким зобов`язано начальника відділу кадрів оповістити ОСОБА_1 про виклик його до ІНФОРМАЦІЯ_4 29 липня 2025 року о 10 год. 00 хв. З даним наказом ОСОБА_1 був ознайомлений 25 липня 2025 року, що підтверджується його підписом у графі «З наказом ознайомлений».

Відповідно до частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно частини першої та другої статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Таким чином, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Наведеною вище нормою процесуального закону передбачено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову і суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Водночас будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам (роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17, від 24 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, які суд враховує в силу частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім цього, згідно правової позиції Верховного Суду у справі №826/14951/18 (постанова від 20 березня 2019 року) до вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Також Верховним Судом (постанови від 28 жовтня 2020 року у справі № 140/2474/20 та від 25 травня 2023 року у справі №520/4563/21) наголошено, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Суд також враховує і те, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з Рекомендацією №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Відтак, заходи забезпечення позову застосовуються судом лише у виключних, виняткових випадках за наявності для цього умов та підстав, передбачених процесуальним законом, при цьому, такі заходи повинні відповідати критеріям адекватності та співмірності.

Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер.

Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункту 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналіз змісту поданої заяви про забезпечення позову дає підстави для висновку про не наведення заявником обґрунтованих та переконливих доводів й, відповідно, не надання належних доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити: 1) виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду адміністративної справи; 2) ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Отже, заявником не наведено переконливих підстав для забезпечення позову, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суд виходить з того, що у поданій заяві не наведено обставин та, відповідно, не надано належних та достовірних доказів вчинення ІНФОРМАЦІЯ_3 по відношенню до ОСОБА_1 дій, спрямованих на призов його на військову службу за мобілізацією саме станом на час звернення до суду із заявою про забезпечення позову. Зокрема, до заяви не подано наказ ІНФОРМАЦІЯ_4 про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, мобілізаційного розпорядження або повістки на відправку ОСОБА_1 до військової частини, відповідно до якої останній зобов`язаний був би з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_4 у визначену дату та час з метою його подальшого відправлення у розпорядження військової частини для проходження військової служби.

Стосовно посилань заявника в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову на розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_4 №130 від 24 липня 2025 року та наказ в.о. директора комунального закладу «Інститут післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області» №100/К від 25 липня 2025 року, яким зобов`язано начальника відділу кадрів оповістити ОСОБА_1 про виклик його до ІНФОРМАЦІЯ_4 29 липня 2025 року о 10 год. 00 хв., то такі суд оцінює критично та вважає безпідставними, адже названі вище документи відповідно до вимог законодавства, яке регулює спірні відносини, не замінюють повістки на відправку (мобілізаційного розпорядження) з доказами її отримання військовозобов`язаним.

Доводи заяви про забезпечення позову про те, що у позивача є обґрунтовані підозри вважати, що виклик ІНФОРМАЦІЯ_4 направлений не для уточнення облікових даних, а для здійснення мобілізаційних заходів, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника і не підтверджуються жодними належними доказами.

Суд зауважує, що застосування судом обраних позивачем заходів забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на його доводах про ймовірність призову його на військову службу під час мобілізації, якщо факти вчинення таких дій не підтверджені жодними належними (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України), достовірними (стаття 75 Кодексу адміністративного судочинства України) та достатніми (стаття 76 Кодексу адміністративного судочинства України) доказами.

Звертаючись до суду з цією заявою про забезпечення позову, позивачем не доведено належним чином факту існування ризиків настання для нього певних невідворотних негативних наслідків у разі невжиття заходів забезпечення позову.

Самі по собі суб`єктивні переконання заявника у можливому вчиненні відносно нього протиправних дій щодо призову на військову службу внаслідок прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки на виконання наказу в.о. директора комунального закладу «Інститут післядипломної педагогічної освіти Чернівецької області» №100/К від 25 липня 2025 року не можуть свідчити про безумовну необхідність у вжитті заходів забезпечення позову, про які він просить у своїй заяві.

Твердження заявника про те, що у разі вчинення відповідачем дій, пов`язаних із призовом його на військову службу, ОСОБА_1 втратить право на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», суд також оцінює критично, оскільки з огляду на зміст доводів позову та заявлених у ньому вимог позивач не погоджується з тим, що відповідач усупереч вимогам Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» та Порядку оформлення (створення) та видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №559, протиправно не виконав обов`язок щодо внесення змін до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про виключення ОСОБА_1 з військового обліку у лютому 2015 року, а наявні у названому вище реєстрі відомості про наявність у позивача статусу військовозобов`язаного не відповідають дійсності.

При цьому самим заявником у поданій до суду заяві про забезпечення позову визнається те, що спірним у даній справі є питання щодо приведення у відповідність військово-облікових даних ОСОБА_1 та коректність їх відображення у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Відповідно, питання наявності у ОСОБА_1 права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації виходить за межі предмету доказування у даній справі та не підлягає дослідженню при вирішенні спору, що також не може свідчити про необхідність вжиття заходів забезпечення позову у цій справі.

Фактично, вимоги заяви про забезпечення позову не узгоджуються з вимогами позовної заяви, оскільки предметом спору у даній справі є протиправна, на думку позивача, бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо не надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 04.06.2025 про внесення/виправлення відомостей Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також невнесення відомостей стосовно непридатності ОСОБА_1 до військової служби з виключенням його з військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (система «Оберіг»). Натомість у заяві про забезпечення позову йдеться про ймовірність вчинення ІНФОРМАЦІЯ_5 дій, спрямованих на направлення ОСОБА_1 для проходження військово-лікарської комісії з подальшим здійсненням призову його на військову службу.

Посилання позивача на рішення суду у справі №280/6033/22 суд оцінює критично, адже обставини названої справи є відмінними від обставин цієї справи. Зокрема, у справі №280/6033/22 судами досліджувалось питання законності наказу про призов військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, що не є релевантним по відношенню до предмету спору у даній справі, суть якого наведено вище.

З огляду на викладене у сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність поданої заяви про забезпечення позову, а тому така задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150, 154, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк