Справа № 520/4296/25
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2025-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 р. Справа № 520/4296/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Калиновського В.А. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 (ухвалене суддею Котеньовим О.Г.) по справі № 520/4296/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 21 від 08.01.2025, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати з 23 жовтня 2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за віком, відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області при призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 №1058-IV ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 23.10.2023, зарахувати до страхового стажу період навчання з 01.09.1975 по 11.07.1977, періоди роботи з 18.12.1977 по 20.07.1979, з 01.04.1980 по 24.02.1981, з 06.01.1984 по 16.09.1985, з 25.01.1991 по 06.08.1994 (включно), з 07.08.1996 по 08.02.1999 (включно) та період одержання компенсації на догляд за пенсіонером з 01.07.2018 по 21.04.2020.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2023 позов задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 21 від 08.01.2025, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком, урахуванням стажу зарахувати до страхового стажу період навчання з 01.09.1975 по 11.07.1977, періоди роботи з 18.12.1977 по 20.07.1979, з 01.04.1980 по 24.02.1981, з 06.01.1984 по 16.09.1985, з 25.01.1991 по 06.08.1994 (включно), з 07.08.1996 по 08.02.1999 (включно) та період одержання компенсації на догляд за пенсіонером з 01.07.2018 по 21.04.2020, з урахуванням висновків суду у цій справі; відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2023 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Отже, в межах розгляду цієї справи судом апеляційної інстанції надається правова оцінка висновкам суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка 02.01.2025 звернулася ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком.

За результатами розгляду вищезазначеної заяви, за принципом екстериторіальності, рішенням Головним управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 08.01.2025 № 21 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, передбаченого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

До страхового стажу не зараховані періоди роботи період навчання з 01.09.1975 по 11.07.1977 згідно довідки № 815 від 31.08.2020,оскільки прізвище ОСОБА_2 не відповідає вірному згідно паспортних даних МН376995 ОСОБА_2 ; період роботи з 18.12.1977 по 20.07.1979, згідно довідки №33 від 15.02.1991, оскільки запис про роботу відсутній в трудовій книжці та не підтверджено первинними документами; період роботи з 01.04.1980 по 24.02.1981, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.069.1980, оскільки відсутня посада особи, яка завіряла запис про звільнення з роботи; період роботи з 06.01.1984 по 16.09.1985, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.069.1980, оскільки печатку неможливо ідентифікувати; період роботи з 25.01.1991 по 08.02.1999, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.069.1980, оскільки дата наказу не відповідає даті звільнення з роботи; період одержання компенсації на догляд за пенсіонером з 01.07.2018 по 21.04.2020, згідно довідки №944 від 30.05.2018, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.

Позивач не погодився з вищезазначеним рішенням відповідача та звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту прав позивачки є зобов`язання пенсійного органу, повторно розглянути заяву позивача та вирішити питання про зарахування до страхового стажу період навчання з 01.09.1975 по 11.07.1977, періоди роботи з 18.12.1977 по 20.07.1979, з 01.04.1980 по 24.02.1981, з 06.01.1984 по 16.09.1985, з 25.01.1991 по 06.08.1994 (включно), з 07.08.1996 по 08.02.1999 (включно) та період одержання компенсації на догляд за пенсіонером з 01.07.2018 по 21.04.2020, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в подальшому - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За змістом пункту першого частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Відповідно до ч. 2 Закону № 1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: по 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

Частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення № 1788-ХІІ встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (в подальшому Порядок № 637), основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. В той же час, трудова книжка підтверджує загальний трудовий стаж особи.

Згідно із п. 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток №5). У довідці має бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.

Відповідно до Інструкції «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої постановою Міністерство Юстиції України від 29.07.1993 № 58 (в подальшому - Інструкції № 58), усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У трудову книжку вносяться: відомості про робітника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: прийом на роботу, перевід на другу постійну роботу, звільнення.

Відповідно до п. 2.4 Інструкції № 58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення, а також про нагороди вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати наказу (розпорядження).

У контексті спірних правовідносин суд зазначає, що право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які ведуть облік трудового стажу своїх працівників і відповідно зберігають всю інформацію щодо проходження їх трудової служби на підприємстві, установі чи організації, здійснюють відповідні записи до трудової книжки, в разі необхідності видають необхідні довідки, відповідно до положень Порядку №637, оскільки працівник не відповідає за правильність записів та не повинен контролювати роботодавця щодо заповнення трудових документів. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у довідці в підтвердження страхового стажу.

Судовим розглядом встановлено, спірним рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області № 21 від 08.01.2025, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 01.04.1980 по 24.02.1981, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.06.1980, оскільки відсутня посада особи, яка завіряла запис про звільнення з роботи та період роботи з 06.01.1984 по 16.09.1985, згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 03.069.1980, оскільки печатку неможливо ідентифікувати.

Судом встановлено, що відповідно до записів трудової книжки позивача № НОМЕР_1 : позивач прийнятий на посаду секретаря 01.04.1980 (запис №1 у трудовій книжці) та звільнений 24.02.1981 (запис №2 у трудовій книжці) у зв`язку з переведенням до органів МВС. Вказаний запис у трудовій книжці містить підпис уповноваженої особи та печатку установи, що підтверджує його достовірність; у період з 06.01.1984 позивач прийнятий на посаду інспектора відділу кадрів (запис №9 у трудовій книжці), а 16.09.1985 звільнений за власним бажанням (запис №10). Зазначені записи завірені підписом уповноваженої особи, що відповідає вимогам законодавства.

Отже, обов`язок щодо заповнення трудової книжки, внесення виправлення до трудової книжки вказаною Інструкцією покладався саме на адміністрацію підприємства, а не на працівника.

Таким чином, певні недоліки в заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, а відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи організації, і не може мати негативні наслідки для особи, яка звернулася за пенсією.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений у постановах Верховного Суду від 28.02.2018 у справі № 428/7863/17 та від 16.04.2020 у справі №159/4315/16-а.

Відповідальність за оформлення та ведення трудової книжки покладено на роботодавця. Трудова книжка оформлюється при першому прийнятті особи на роботу та при подальшому працевлаштуванні на інше місце роботи обміну не підлягає.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, у зв`язку з чим відповідачем протиправно не зараховані до трудового стажу періоди роботи позивача з 01.04.1980 по 24.02.1981 та з 06.01.1984 по 16.09.1985, які підтверджуються записами трудової книжки НОМЕР_1 від 03.06.1980.

Щодо позовних вимог про не зарахування до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1975 по 11.07.1977, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення", до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується, зокрема і навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 34 Закону УРСР Про освіту від 23.05.1991 №1060-ХІІ в Українській РСР вищими навчальними закладами є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші.

Згідно з п. 8 Порядку 637, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про період навчання.

Суд зазначає, що відповідно до довідки № 815 від 31.08.2020, виданої на ім`я ОСОБА_3 , 1960 року народження, підтверджується факт її навчання в технічному училищі № 4 м. Харкова за спеціальністю монтажник радіоапаратури другого розряду на денній формі навчання з 01 вересня 1975 року (наказ про зарахування №4-к від 09.01.1975) по 11.07.1977 року (наказ про відрахування № 17-к від 15.07.1977), проте

Відповідач відмовив у зарахуванні зазначеного періоду до страхового стажу, оскільки прізвище в довідці ( ОСОБА_2 ) не відповідає паспортним даним ( ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_2 ).

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, необґрунтованою відмову відповідача, оскільки наявна різниця у написанні прізвища пояснюється лише транслітерацією з російської мови та не спростовує належність довідки саме позивачеві. Усі інші особисті дані (ім`я, по батькові, дата народження) повністю збігаються, що дозволяє ідентифікувати особу, у зв`язку з відповідачем протиправно не зараховано період навчання позивача з 01.09.1975 по 11.07.1977.

Щодо позовних вимог про не зарахування періоду роботи позивача з 18.12.1977 по 20.07.1979, згідно довідки №33 від 15.02.1991, оскільки запис про роботу відсутній в трудовій книжці та не підтверджено первинними документами, суд зазначає наступне.

Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Судом встановлено, що відповідно до довідки № 33 від 15.02.1991, виданої Харківським заводом Електроапаратура, позивач дійсно працював на підприємстві в якості монтажника, контролера 2 розряду з 18.12.1977 (на підставі наказу №96247 від 12.12.1977) та звільнився за власним бажанням з 20.12.1979 (наказ №1028-К від 17.12.1979). Довідка підписана уповноваженим працівником відділу кадрів та завірена офіційною печаткою підприємства.

Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що довідка № 33 від 15.02.1991, видана Харківським заводом Електроапаратура, є належним та допустимим доказом, що підтверджує стаж роботи позивача у період з 18.12.1977 по 20.12.1979, у зв`язку з цим відповідачем протиправно не зараховано зазначений період до страхового стажу позивача.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду одержання компенсації з 01.07.2018 по 21.04.2022, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 9 статті 11 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, серед інших, підлягають непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Стаж обчислюється на підставі індивідуальних відомостей про застраховану особу, які надаються відділом персоніфікованого обліку Пенсійного фонду.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 558 від 29.04.2004 (втрата чинності від 25.09.2020, підстава постанова Кабінету Міністрів України № 859 (859-2020-п) від 23.09.2020), непрацюючим фізичним особам, які постійно надають соціальні послуги громадянам похилого віку, інвалідам, дітям-інвалідам, хворим, які не здатні до самообслуговування і потребують постійної сторонньої допомоги (крім осіб, котрих обслуговують соціальні служби), призначається щомісячна компенсаційна виплата.

Постановою Кабінету Міністрів України № 859 від 23.09.2020 "Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі" затверджено Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі (пункт 2).Установлено, що фізичним особам, які надають соціальні послуги, щомісячні компенсаційні виплати, призначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №558 "Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги" (Офіційний вісник України, 2004 р., № 17, ст. 1188), проводяться до дати призначення таким фізичним особам іншої виплати на догляд, установленої законодавством, або до 31 грудня 2022 року (пункт 2).

Як зазначено вище, при зарахуванні до страхового стажу періоду догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, до управління Пенсійного фонду України надається довідка, яка підтверджує отримання щомісячної компенсаційної виплати, за яку сплачені страхові внески.

На підставі викладеного, час догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду зараховується у разі отримання компенсації по догляду за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребував постійного стороннього догляду, в управлінні праці та соціального захисту населення.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідок виданих Управління праці та соціального захисту населення від 02.07.2018 та від 30.05.2018 № 944 позивачка перебувала на обліку управління праці та соцільного захисту населення з 14.02.2018 по 21.04.2020 і отримувала компенсацію фізичним особам, які надають соціальні послуги.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що період з 01.07.2018 по 21.04.2022, протягом якого позивачка здійснювала догляд за особою, яка потребувала постійного стороннього догляду, та отримувала компенсаційну виплату, підлягає зарахуванню до страхового стажу.

Таким чином, із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне рішення є протиправним, а належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання пенсійного органу, повторно розглянути заяву позивача та вирішити питання про зарахування до страхового стажу період навчання з 01.09.1975 по 11.07.1977, періоди роботи з 18.12.1977 по 20.07.1979, з 01.04.1980 по 24.02.1981, з 06.01.1984 по 16.09.1985, з 25.01.1991 по 06.08.1994 (включно), з 07.08.1996 по 08.02.1999 (включно) та період одержання компенсації на догляд за пенсіонером з 01.07.2018 по 21.04.2020, з урахуванням висновків суду у цій справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 по справі № 520/4296/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді В.А. Калиновський О.А. Спаскін