Справа № 320/40655/25
Суддя: Діска А.Б.
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні позову

15 серпня 2025 року справа № 320/40655/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши клопотання про забезпечення позову в адміністративній справі за позовом Київської Митрополії Української Православної Церкви до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про визнання протиправним та скасування припису,

в с т а н о в и в:

Київська Митрополія Української Православної Церкви звернулась до суду з позовом до Державної служби України з етнополітики та свободи совісті, в якому просить визнати протиправним та скасувати припис Державної служби України з етнополітики та свободи совісті П-1 від 17.07.2025 про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації.

Разом із позовною заявою представником позивача було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить:

- зупинити дію припису Державної служби України з етнополітики та свободи совісті П-1 від 17.07.2025 про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації;

- заборонити Державній службі України з етнополітики та свободи совісті приймати рішення про визнання релігійної організації - Київської Митрополії Української Православної Церкви афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та звертатися до суду з позовом про припинення релігійної організації - Київської митрополії Української Православної Церкви на підставі пункту 6 частини другої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

Вказана заява мотивована тим, що в період з 20 травня 2025 року по 08 липня 2025 року Державною службою України з етнополітики та свободи совісті було проведено дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості Київської Митрополії Української Православної Церкви з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій».

08 липня 2025 року Державною службою України з етнополітики та свободи совісті видано наказ «Про виявлення ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви» № Н-101/11.

За результатами проведеного дослідження щодо наявності ознак афілійованості Київської митрополії Української Православної Церкви з іноземною релігійною організацією, діяльність якої заборонена на території України, Київській митрополії УПЦ винесено припис № П-1 від 17.07.2025 про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації, яким зобов`язано позивача усунути вказані в приписі порушення законодавства про свободу совісті та релігійні організації.

Необхідність забезпечення позову обґрунтовує очевидністю ознак протиправності Закону України від 20 серпня 2024 року №3894-ІХ, постанови Кабінету Міністрів України від 09 травня 2025 року №543 та оскаржуваного припису Державної служби України з етнополітики та свободи совісті П-1 від 17.07.2025 про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації, оскільки очевидно і прямо суперечать статті 35 Конституції України як акту прямої дії, міжнародним правовим актам та рішенням ЄСПЛ.

Окрім очевидної протиправності оскаржуваного припису ДЕСС представник позивача вбачає наявність підстав для забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Представник позивача зазначає, що припис, врегульований постановою Кабінету Міністрів України № 543, є ключовим етапом у ланцюгу процедури припинення релігійної організації.

У разі, якщо ця очевидно незаконна процедура буде продовжена та ДЕСС звернеться до суду з позовом про припинення релігійної організації, задоволення позову про визнання протиправним та скасування припису Державної служби України з етнополітики та свободи совісті від П-1 від 17.07.2025 про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації буде неефективним. У розумінні статті 150 КАС України це унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Позивач буде змушений подавати нові позови для захисту своїх порушених прав.

Невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також спричинить неможливість реального виконання рішення суду та створить труднощі при виконанні у випадку задоволення позову, а також може призвести до катастрофічних наслідків у вигляді заборони діяльності позивача як релігійної організації та діяльності інших релігійних організацій.

Відповідно до частини першої статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відтак, розгляд заяви про забезпечення позову розглянуто судом без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи заяви про забезпечення позову письмовими доказами, суд дійшов висновку, що така заява не підлягає задоволенню з наступних мотивів і підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, суд може забезпечити позов лише за наявності однієї з двох підстав, а саме: ускладнення або неможливість виконання рішення суду чи відновлення порушених прав позивача внаслідок невжиття заходів забезпечення позову та очевидна протиправність рішення, яким порушуються права, свободи та інтереси особи, що звернулась до суду.

Водночас, згідно з частиною першою статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною другою цієї статті визначено, що суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Обов`язок доведення підстав для вжиття заходів забезпечення позову покладається на заявника (п. 3 ч.1 ст.152 КАС України).

Забезпечення позову має на меті гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі. Застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має встановити зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, а також встановити, що певний захід забезпечення позову відповідає обраному способу судового захисту, спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Верховний Суд 06.02.2019 у справі № 826/13306/18 зазначив: обґрунтовуючи клопотання про забезпечення позову щодо очевидності ознак протиправної бездіяльності відповідача та порушення прав позивача, то попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх якість: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваної бездіяльності поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів, повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про очевидність порушення до розгляду справи по суті є висновком, що свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Великою Палатою Верховного Суду у рішенні від 28.03.2018 у справі №800/521/17 (ЄДРСР 73082059) зазначено, що позов не може бути забезпечено таким способом, що фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 статті 151 Кодексу адміністративного судочинства України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Інститут забезпечення адміністративного позову є механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, виконання майбутнього рішення суду або/та ефективний захист позивача, що неможливий без негайного втручання суду. Заходи забезпечення мають бути вжиті лише у межах позовних вимог, адекватних та співмірних з позовними вимогами.

Суд повинен враховувати співвідношення прав та інтересу, про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб, бо забезпечення позову -сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову вживаються судом з метою захисту прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.

Поважними підставами забезпечення позову є існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, за захистом яких він звернувся до суду, до ухвалення рішення в адміністративній справі.

Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є достатнє обґрунтування того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Суд зазначає, що у заяві про забезпечення позову не наведено будь-якого обґрунтування того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

У заяві представник позивача не зазначив у чому саме полягає істотне ускладнення відновлення його прав у разі не забезпечення позову до ухвалення судом рішення про скасування припису від 17.07.2025.

Із копії спірного припису вбачається, що позивача зобов`язано:

- Митрополиту Київському і всієї України Предстоятелю Української православної церкви (УПЦ) (Місцеблюстителю) надати рішення найвищих органів церковної влади та управління, уповноважених на прийняття рішень щодо вирішення питань життя УПЦ, зокрема канонічних, богословських, церковно-адміністративних, а також на вираження позиції УПЦ з актуальних проблем сучасного суспільства, щодо виходу УПЦ зі структури Російської православної церкви (РПЦ). Відповідне рішення довести до членів об`єднання УПЦ. Надати відповідне підтвердження щодо ухваленого рішення та щодо доведення його до членів об`єднання УПЦ;

- Митрополиту Київському і всієї України Предстоятелю УПЦ (Місцеблюстителю) надати рішення найвищих органів церковної влади та управління, уповноважених на прийняття рішень щодо вирішення питань життя УПЦ, зокрема канонічних, богословських, церковно-адміністративних, а також на вираження позиції УПЦ з актуальних проблем сучасного суспільства, щодо втрати чинності для УПЦ усіх положень Статуту РПЦ. Відповідне рішення довести до членів об`єднання УПЦ. Надати відповідне підтвердження щодо ухваленого рішення та щодо доведення його до членів об`єднання УПЦ;

- Митрополиту Київському і всієї України Предстоятелю УПЦ (Місцеблюстителю) надати рішення найвищих органів церковної влади та управління, уповноважених на прийняття рішень щодо вирішення питань життя УПЦ, зокрема канонічних, богословських, церковно-адміністративних, а також на вираження позиції УПЦ з актуальних проблем сучасного суспільства, щодо відкликання священнослужителів, ченців, черниць УПЦ зі складу Священного Синоду РПЦ, Архієрейського та Помісного соборів РПЦ, Міжсоборної присутності РПЦ, синодальних відділів та інших керівних та церковно-канонічних органів РПЦ та/або релігійних організацій канонічних підрозділів РПЦ. Відповідне рішення довести до членів об`єднання УПЦ. Надати відповідне підтвердження щодо ухваленого рішення та щодо доведення його до членів об`єднання УПЦ;

- Митрополиту Київському і всієї України Предстоятелю УПЦ (Місцеблюстителю) надати рішення найвищих органів церковної влади та управління, уповноважених на прийняття рішень щодо вирішення питань життя УПЦ, зокрема канонічних, богословських, церковно-адміністративних, а також на вираження позиції УПЦ з актуальних проблем сучасного суспільства, щодо визнання недійсними прийняті статутними органами управління РПЦ рішень з канонічних і організаційних питань діяльності УПЦ щодо анексії єпархій УПЦ, призначення РПЦ керівників єпархіальних управлінь УПЦ. Відповідне рішення довести до членів об`єднання УПЦ. Надати відповідне підтвердження щодо ухваленого рішення та щодо доведення його до членів об`єднання УПЦ;

- Митрополиту Київському і всієї України Предстоятелю УПЦ (Місцеблюстителю) публічно заявити в усній або письмовій формі про свою незгоду з призначенням до статутних органів управління РПЦ та підготувати відповідну заяву для припинення повноважень і розірвання зв`язків з РПЦ. Надати відповідне підтвердження щодо ухваленого рішення.

Тобто, суд зазначає, що Державною службою України з етнополітики та свободи совісті було зобов`язано позивача вчинити дії, спрямовані на виконання норм законодавства про свободу совісті та релігійні організації, і законність або незаконність таких вимог повинна бути встановлена у судовому порядку при дослідженні обставин справи, підтверджених відповідними доказами.

Інших обставин існування небезпеки порушення його прав або очевидної протиправності рішень відповідача, обґрунтованих відповідними доказами, представником позивача не зазначено.

Крім того, сам спосіб забезпечення позову у вигляді зупинення дії оскаржуваного припису не може бути застосованим у даному випадку, оскільки фактично такий вид забезпечення позову вирішує позовні вимоги наперед, що не відповідає принципам адміністративного судочинства.

Заява про забезпечення позову не містить жодних доказів на підтвердження фактичних обставин спірних правовідносин та доказів на підтвердження того, що захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Щодо забезпечення позову шляхом заборони Державній службі України з етнополітики та свободи совісті приймати рішення про визнання релігійної організації - Київської Митрополії Української Православної Церкви афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та звертатися до суду з позовом про припинення релігійної організації - Київської митрополії Української Православної Церкви на підставі пункту 6 частини другої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», суд зазначає, наступне.

Радою національної безпеки і оборони України, розглянувши діяльність релігійних організацій на території України в умовах військової агресії Російської Федерації проти України, з метою забезпечення духовної незалежності, недопущення розколу у суспільстві за релігійною ознакою, сприяння консолідації українського суспільства та захисту національних інтересів Рада національної безпеки і оборони України, було прийнято рішення «Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яке було враховано при ухваленні Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» від 20.08.2024 № 3894-IX.

Процедуру дослідження щодо питання наявності встановлених частиною другою статті 5-1 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації ознак афілійованості релігійної організації, що діє в Україні, з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій визначає Порядок проведення дослідження щодо питання наявності ознак афілійованості релігійної організації з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 9 травня 2025 р. № 543.

Суд зазначає, що в цій справі позивачем оскаржується припис Державної служби України з етнополітики та свободи совісті про усунення порушень законодавства про свободу совісті та релігійні організації.

З огляду на заявлений предмет позову в цій справі, суд не вбачає підстав для забезпечення позову також шляхом заборони Державній службі України з етнополітики та свободи совісті приймати рішення про визнання релігійної організації - Київської Митрополії Української Православної Церкви афілійованою з іноземною релігійною організацією, діяльність якої в Україні заборонена відповідно до статті 3 Закону України «Про захист конституційного ладу у сфері діяльності релігійних організацій» та звертатися до суду з позовом про припинення релігійної організації, оскільки такі заходи не є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Суд зазначає, що сама лише незгода позивача (заявника) із діями (рішеннями) суб`єкта владних повноважень та звернення до суду з позовом ще не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.

При цьому, суд звертає увагу, що у даному випадку така обов`язкова умова для забезпечення адміністративного позову, як "наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення", може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги те, що матеріали заяви про забезпечення позову не свідчать про очевидність протиправності припису відповідача, наявність небезпеки заподіяння істотної шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, суд дійшов до висновку, що заява про забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 150, 151, 154, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні заяви Київської Митрополії Української Православної Церкви про забезпечення адміністративного позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Шостого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.

Суддя Діска А.Б.