Справа № 420/27192/21
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року

м. Київ

справа №420/27192/21

адміністративне провадження № К/990/14775/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мацедонської В.Е.

суддів: Білак М.В., Єресько Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції

касаційну скаргу адвоката Джулая Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1

на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року (головуючий суддя- Домусчі С.Д., судді: Семенюк Г.В., Шляхтицький О.І.)

у справі № 420/27192/21

за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, Головного управління ДФС в Миколаївській області про визнання протиправним наказу про звільнення, зобов`язання поновити на рівнозначній посаді, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, -

у с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач 1), Державної податкової служби України (далі - ДПС України, відповідач 2), Головного управління ДФС в Миколаївській області (далі - ГУ ДФС в Миколаївській області, відповідач 3), у якому просив:

- визнати протиправним наказ Державної фіскальної служби України № 1488-0 від 23 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та скасувати його;

- поновити ОСОБА_1 в органах Державної податкової служби України на посаді рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області, як наслідок скасування наказу про звільнення;

- зобов`язати Державну податкову службу України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 листопада 2021 року по день ухвалення рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказ про звільнення є незаконним та порушує його право на працю. На думку позивача, фактично мала місце реорганізація, а не ліквідація податкового органу, в якому він обіймав посаду начальника. Не визнаючи даного факту, відповідач не дотримався встановленої законом процедури звільнення, яка тягне за собою саме реорганізація підприємства, оскільки не попередив його про звільнення, не запропонував позивачу іншу рівнозначну посаду відповідної категорії у новоствореному органі та неправильно кваліфікував підстави його звільнення.

Також позивач зауважував, що з метою здійснення ефективного захисту права позивача рішення про його поновлення на роботі має бути виконано правонаступником роботодавця.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено:

- визнано незаконним, протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №1488-0 від 23 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади;

- поновлено ОСОБА_1 в органах Державної податкової служби України на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області, як наслідок скасування наказу про звільнення;

- зобов`язано Державну податкову службу України, як правонаступника Державної фіскальної служби України, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 листопада 2021 року по день ухвалення рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав жодного доказу щодо пропонування позивачу іншої рівнозначної посади державної служби або нижчу посаду державної служби, що свідчить про недотримання встановленої законом процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яку тягне за собою реорганізація.

Також суд першої інстанції вказав, що з моменту відкриття процедури припинення всі права керівника юридичної особи переходять голові комісії з припинення. Проте у голови комісії з припинення відсутні повноваження щодо працівників установи. Впродовж судового розгляду справи суд першої інстанції з`ясовував, що ГУ ДФС у Миколаївській області, в якому працював позивач, знаходиться в стані припинення, всі повноваження та функції даного суб`єкта владних повноважень передані правонаступнику.

Отже у випадку поновлення позивача в ГУ ДФС у Миколаївській області через неврегулювання механізму залишається відкритим питання, ким саме і яким чином буде здійснена пропозиція та переведення позивача на запропоновану посаду в новоутворений орган, для того аби поновити його право на працю. Тобто такий спосіб захисту, на думку суду першої інстанції, є неспроможним поновити та захистити право позивача на працю. З підстав наведеного суд першої інстанції трактував вказану неузгодженість на користь позивача та погодився з його позицією про необхідність поновлення на рівнозначній посаді саме в органах Державної податкової служби України.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги позивача щодо нарахування та виплати останньому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 листопада 2021 року по день ухвалення рішення.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправним наказ Державної фіскальної служби України № 1488-о від 23 листопада 2021 року в частині підстав звільнення ОСОБА_1 (п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»);

- змінено підставу звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з підстав передбачених п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» на «за п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»;

- зобов`язано Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України внести зміни до наказу № 1488-о від 23 листопада 2021 року в частині зазначення підстави звільнення ОСОБА_1 - «п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу»;

- у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що реорганізація Головного управління ДФС у Миколаївській області () мала наслідок припинення цієї юридичної особи (з 06 серпня 2019 року - в стані припинення, запис в ЄДРПУОГФ - 7030555). При цьому реорганізація відбувалась шляхом приєднання з новоутвореною юридичною особою - з Головним управлінням ДПС у Миколаївській області ().

За вказаних обставин апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо реорганізації, а не ліквідації Головного управління ДФС у Миколаївській області (), з якого був звільнений позивач в цій справі.

З підстав викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що позивач мав бути звільнений на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (реорганізація державного органу), а не на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (ліквідація державного органу).

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що звільнення державного службовця, як на підставі п. 1 (зокрема реорганізація державного органу, яка має наслідок припинення юридичної особи), так і на підставі п. 1-1 (ліквідація державного органу, яка має наслідок припинення юридичної особи) ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», передбачає вчинення однакових дій, зокрема, передбачених частиною 3 ст. 87 цього Закону, а саме, попередження у письмовій формі про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Проте, висновки суду першої інстанції про те, що одночасно з попередженням про звільнення ДФС України була зобов`язана запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби та врахувати переважне право залишення на роботі, апеляційний суд знайшов помилковим з огляду на те, що за наслідками реорганізації, як ДФС України, так і її територіальні органи припиняються.

Водночас новоутворена ДПС України, яка на час виникнення спірних правовідносин не є роботодавцем позивача та не здійснює його звільнення, не має законодавчих підстав вчиняти дії визначені абзацом третім частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу», а саме, пропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов висновку, що ДФС України фактично попередило позивача про наступне звільнення (у зв`язку з реорганізацією, яка має наслідок припинення юридичної особи) не пізніше ніж за 30 календарних днів, правомірно не запропонувавши позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей, що було обумовлено об`єктивною відсутністю можливості запропонувати такі посади.

Ураховуючи, що у цій справі позивач був правильно звільнений зі своєї посади, але відповідач 1 - ДФС України помилково вказав неправильний пункт закону як підставу звільнення, апеляційний суд знайшов за необхідне зобов`язати Комісію з реорганізації Державної фіскальної служби України змінити наказ № 1488-0 від 23 листопада 2021 року в частині зазначення підстави звільнення - пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» на пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування своєї позиції скаржник указує, що судом апеляційної інстанції допущено невірне застосування норми права, а саме: частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу». Так, відповідно до змісту оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення відповідно до п.п. 1 та 1- 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII є правом, а не обов`язком роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби.

Вказаний висновок прямо суперечить усталеній практиці Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 140/9066/21, в п.п. 50, 51 якої зазначено, що «суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16 та інших, повторював, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення».

Позивач переконаний, що належним способом поновлення його трудових прав є його працевлаштування саме у новоствореній структурі - Державній податковій службі.

Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 КАС України відповідачі не скористалися, що відповідно до вказаної статті не перешкоджає перегляду постанови суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою адвоката Джулая Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року з підстав, визначених пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями (у зв`язку з обранням судді Шевцової Н.В. до складу Великої Палати Верховного Суду та у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_2 ) визначено склад суду: Мацедонська В.Е. (головуючий суддя), Білак М.В., Желєзний І.В.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено розгляд даної справи в порядку письмового провадження з 11 серпня 2025 року.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями (у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Желєзного І.В.) визначено склад суду: Мацедонська В.Е. (головуючий суддя), Білак М.В., Єресько Л.О.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, наказом Державної фіскальної служби України від 28 вересня 2020 року №1372-о позивач поновлений на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22 грудня 2019 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року №893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби» (далі - Постанова №893) ліквідувало як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком.

На виконання Постанови №893 Державна податкова служба України видала наказ від 08 жовтня 2020 року №556 «Про ліквідацію територіальних органів ДПС», яким наказано ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком, зокрема, ГУ ДПС у Миколаївській області (), яке перебуває в стані припинення.

02 серпня 2021 року заступником голови комісії з реорганізації ДФС Куркіним В. вручено позивачу попередження про наступне звільнення, яким повідомлено про те, що у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» позивач підлягає звільненню у зв`язку з припиненням державної служби.

23 листопада 2021 року відповідач 1 прийняв наказ №1488-о про припинення державної служби та звільнення позивача із займаної посади 26 листопада 2021 року у зв`язку з припиненням Державної фіскальної служби України з повним скороченням посад та чисельності, пункт 1 частини 1 статті 40 КЗпП, п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу». Підстава: попередження про наступне звільнення від 02 серпня 2021 року.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Закон України від 10 грудня 2015 року №889-VІIІ «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIІІ) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частини другої та третьої статті 5 Закону №889-VIІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Частина 5 ст. 22 Закону №889-VIII передбачає, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 Закону №889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Підстави для припинення державної служби встановлено статтею 83 Закону №889-VIІІ, а пунктом 4 частини першої цієї статті визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, серед іншого, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу ( пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIІІ); ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону №889- VIІІ).

При цьому абзацом першим частини 3 статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

За приписами абзацу другого частини 3 статті 87 Закону №889-VIII одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Абзацом третім частини 3 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Частина перша статті 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Водночас згідно із частиною другою статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Предметом спору у справі, що розглядається, є звільнення позивача з посади начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Надаючи оцінку правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

06 березня 2021 року набув чинності Закон України від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» (далі- Закон №№ 1285-ІХ), яким законодавець змінив особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ і виклав частину третю цієї статті Закону № 889-VІІІ у такій редакції: «Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.».

Отже, після внесення Законом № 1285-ІХ змін до частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ існування обставин, з якими законодавець пов`язує наявність підстав для звільнення державних службовців відповідно до пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті, включає зобов`язання роботодавця (держави) в особі суб`єкта призначення або керівника державної служби щодо працевлаштування державних службовців, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють їх можливе вивільнення.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, від 23 лютого 2023 року у справі № 140/9066/21 (на яку посилається скаржник в касаційній скарзі), від 11 травня 2023 року у справі №380/9574/21, від 27 червня 2023 року у справі № 120/3712/21-а, від 14 вересня 2023 року у справі №640/15737/22 та інших.

Вказана редакція частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII діяла як на момент попередження позивача про можливе наступне звільнення, так і на час видачі оскаржуваного наказу, а отже, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції іншої рівнозначної посади державної служби або, як виняток, нижчої посади державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

У постанові від 30 листопада 2022 року у справі №640/15797/21 Верховний Суд виснував, що приписи частини третьої статті 87 Закону № 889-VIIІ у редакції, чинній з 06 березня 2021 року, вже не дозволяють суб`єкту призначення альтернативної поведінки в цій ситуації (пропонувати вакантні рівнозначні посади чи ні). Тобто положення частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII у системному зв`язку з іншими положеннями цього Закону (зокрема статті 22) треба розуміти так, що в разі реорганізації (державного органу), що є підставою для звільнення державного службовця (у значенні пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII), суб`єкт призначення/керівник державної служби повинен запропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі вакантні посади (за умови, що такі є), на які можна було б його перевести. Водночас приписи частини п`ятої статті 22 Закону №889-VI дозволяють здійснити цю процедуру без обов`язкового проведення конкурсу.

Судова практика Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ у редакції Закону № 1285-IX у контексті обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби пропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі наявні вакантні посади є сталою та послідовною.

Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції, що запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби та врахувати переважне право залишення на роботі, під час попередження позивача про наступне звільнення, ДФС України не мало можливості.

Своєю чергою, Одеський окружний адміністративний суд дослідив фактичні обставини справи крізь призму висновків Верховного Суду та з`ясував, що в апараті територіальних органів ДПС були наявні 15 вакантних посад, які рівнозначні посаді позивача - начальника ГУ ДФС у Миколаївській області, однак позивачу такі не пропонувались.

На тлі цього суд першої інстанції констатував, що відповідач 1, не надавши позивачу можливості працювати в органах ДПС України, протиправно видав спірний наказ, який належить до скасування.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів уважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про недотримання ДФС України вимог частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII, що проявилося у невиконанні обов`язку щодо пропонування ОСОБА_1 усіх посад державної служби, які він міг обійняти з урахуванням свої кваліфікації, що є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, тому звільнення позивача не може вважатися законним.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що наказ Державної фіскальної служби України №1488-0 від 23 листопада 2021 року про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади є протиправним і тому його належить скасувати.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає помилковим висновок апеляційного суду про наявність підстав для відмови в задовленні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивача про його поновлення на рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області, колегія суддів зазначає таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про скасування спірного наказу та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Поряд з цим, для належного та ефективного способу захисту порушеного права позивача поновив останнього на рівнозначній посаді саме в органах Державної податкової служби України.

Суд першої інстанції зазначив, що через неврегулювання механізму залишається відкритим питання, ким саме і яким чином буде здійснена пропозиція та переведення позивача на запропоновану посаду в новоутворений орган, для того аби поновити його право на працю. Тобто такий спосіб захисту, на думку суду, є неспроможним поновити та захистити право позивача на працю. Тому суд трактував вказану неузгодженість на користь позивача та погодився з його позицією про необхідність поновлення на рівнозначній посаді саме в органах Державної податкової служби України.

Водночас, Суд не може погодитися із визначеним судом першої інстанції способом захисту порушеного права позивача шляхом поновлення позивача в органах Державної податкової служби України на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області.

Верховний Суд зазначає, що норми КЗпП України передбачають засоби правового захисту працівників, звільнення яких визнане незаконним. Так, за змістом частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади, у силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.

При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору про поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Так, повноваження щодо призначення працівника в порядку переведення на відповідну посаду, згідно із затвердженим штатним розписом в новоствореній юридичній особі, яка є правонаступником роботодавця, є винятковою компетенцією роботодавця і суд, як орган, що розглядає трудовий спір, не повинен і не може втручатися у здійснення дискреційних повноважень державного органу.

Обов`язок по працевлаштуванню незаконно звільненого працівника покладений на роботодавця, яким у випадку реорганізації державної установи є її правонаступник, якому передані відповідні завдання і функції.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 26 травня 2021 року у справі №260/261/20, від 27 квітня 2021 року в справі №826/8332/17, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 20 січня 2021 року у справі №804/958/16, від 11 лютого 2021 року у справі №640/21065/18, від 31 травня 2021 року у справі №0840/3202/18, від 06 липня 2021 року у справі №640/3456/20, від 06 липня 2021 року у справі №640/1627/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 809/2894/13-а, від 10 серпня 2023 року у справі №540/2917/21, від 02 листопада 2023 року у справі № 380/9055/22.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд доходить висновку, що суд першої інстанції, при поновленні позивача на рівнозначній посаді тій, з якої було звільнено позивача, саме в органах Державної податкової служби України допустив порушення норм матеріального права.

Верховний Суд зауважує, що звільнення позивача із порушенням процедури звільнення та без законної на те підстави, в силу вимог частини першої статті 235 КЗпП України, є підставою для його поновлення на попередній роботі, а саме на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 29 листопада 2021 року (перший робочий день після звільнення).

Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди скаржника в частині позовних вимог щодо стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому відповідно до положень частини першої статті 341 КАС України Верховний Суд не перевіряє застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права у цій частині.

Згідно зі статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції скасував законне рішення суду першої інстанції, Верховний Суд доходить висновку про наявність підстав для скасування постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Своєю чергою суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо задоволення позовних вимог в частині поновлення позивача, проте мотиви задоволення належить змінити з урахуванням висновків, наведених Судом у цій постанові, а також належить змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до частини четвертої статті 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Ураховуючи наведене, мотиви задоволення, рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивача належить змінити з урахуванням висновків, наведених Судом у цій постанові, а також належить змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції в цій частині; в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити в силі.

V. Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутністю понесених судових витрат останні розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну адвоката Джулая Дмитра Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2023 року скасувати.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року в частині поновлення ОСОБА_1 в органах Державної податкової служби України на посаді, рівнозначній посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області змінити, щодо мотивів задоволення позовних вимог, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Змінити резолютивну частину рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року, і викласти пункт третій резолютивної частини в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 в Головному управлінні ДФС в Миколаївській області на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області, з 29 вересня 2021 року».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2022 року залишити в силі.

Судові витрати не розподіляються.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В.Е. Мацедонська

Судді М.В. Білак

Л.О. Єресько