Справа № 280/11496/24
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 серпня 2025 року

м. Київ

справа №280/11496/24

адміністративне провадження № К/990/32792/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів: Рибачука А. І., Стеценка С. Г.

перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 про перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2025 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України (далі ? ГУ ПФУ) в Запорізькій області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, і

ВСТАНОВИВ:

1. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати, що вона, ОСОБА_1 , як представниця групи громадян України, євреїв та не євреїв, асоційованих з ними, що виїхали на постійне місце проживання (далі - ПМП) в Ізраїль, які дискримінуються, перебуває в стані прямої дискримінації супроти інших пенсіонерів, щодо вилучення її з кола осіб, яким відповідач зобов`язаний проводити індексацію, масові перерахунки та встановлювати доплати та надбавки до пенсії на підставі Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV), а дії відповідача, що призвели до цієї дискримінації та порушення принципу недискримінації у своїй діяльності, протиправними;

- зобов`язати відповідача:

- негайно припинити дискримінацію: скасувати рішення № 88 від 16 листопада 2023 року та позначку в особливостях пенсійної справи позивачки «не підлягає МП. признач. за ріш. суду в твердому розміру»;

- зарахувати позивачку до кола осіб, яким відповідач проводить індексацію, масові перерахунки та доплати та надбавки до пенсії, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- усунутись від опрацювання справи позивачки в режимі «макетної обробки» та здійснити опрацювання в режимі «індивідуально (масовий). Індексація заробітку»;

- нарахувати та виплатити позивачці майнову шкоду в сумі 912 744 (дев`ятсот дванадцять тисяч сімсот сорок чотири) грн та моральну шкоду в сумі 100 000 (сто тисяч гривень) грн;

- перерахувати та виплачувати поточну пенсію та пенсії за період з 01 січня 2018 року на підставі документів пенсійної справи, з урахуванням її осучаснення відповідно до статей 27, 28 та частин другої, третьої статті 42, пунктів 41, 43 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV, постанов Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2020 року № 251 та від 20 лютого 2019 року № 124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», в чинній редакції на момент виконання судового рішення, та здійснити виплату різниці з вирахуванням виплаченої майнової шкоди та сум, які відповідач сплатив, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів;

- виплачувати поточну пенсію позивачки та суму недоотриманої пенсії з 01 січня 2018 року на особистий банківський рахунок позивачки, відкритий у АТ «Ощадбанк».

2. Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 20 березня 2025 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Запорізькій області, які полягали в тому, що це Управління не перераховувало пенсію ОСОБА_1 , зокрема, не встановлювало індексацій, доплат та надбавок до пенсії, не проводило масових перерахунків згідно із Законом № 1058-ІV. Визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Запорізькій області, якими ОСОБА_1 відмовили виплатити пенсію на банківський рахунок, відкритий у АТ «Ощадбанк».

Зобов`язав ГУ ПФУ у Запорізькій області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 поточну пенсію та пенсію за період з 01 січня 2018 року на підставі документів у пенсійній справі, врахувати її осучаснення відповідно до статей 27, 28 та частин другої, третьої статті 42 та пунктів 41, 43 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV та відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2020 року № 251 та від 20 лютого 2019 року № 124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році», з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, на особистий банківський рахунок ОСОБА_1 .

У задоволенні решти вимог відмовив.

3. З мотивувальної частини рішення суду першої інстанції випливає, що цей суд з посиланням на нормативне регулювання спірних відносин, правильність вибору якого, як можна визначити зі змісту касаційної скарги, позивачка не заперечує, стосовно правомірності дій відповідача, зокрема, мотивував, що на виконання рішення суду [ГУ ПФУ в Запорізькій області] повинно було автоматично розрахувати пенсію позивачки [ ОСОБА_1 ] за матеріалами пенсійної справи на основі прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму у відповідному році, з урахуванням масових перерахунків згідно з постановами Кабінету Міністрів України, винесеними відповідно до [Порядку проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону № 1058-ІV, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 року № 124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році»] на виконання частини другої статті 42 Закону № 1058-ІV.

4. Щодо формулювання в оспореному рішенні відповідача проводити перерахунок розміру пенсії позивачки з 01 січня 2018 року довічно - 2894,11 грн. Вид перерахунку - «макетна обробка», підстава - «лист ГУ ПФУ від 11.10.2023 № 0800-0305-5/71675», особливості - «не підлягають МП, признач. за ріш. суду у тверд.розм.; ПРИЗНАЧЕННЯ ЗА РІШЕННЯМ СУДУ» суд першої інстанції, трактуючи це формулювання як протиправне, зазначив, зокрема, що застосовуючи до пенсійних виплат позивачки в графі «Особливості» позначку «не підлягає масовому перерахунку, призначені за рішенням суду в твердому розмірі», відповідач нічим не підтвердив своє рішення про примусове зобов`язання його за рішенням суду призначити пенсію позивачці в твердому розмірі.

5. З мотивації рішення суду першої інстанції про відхилення доводів позовної заяви про дискримінаційне ставлення відповідача до позивачки випливає також, що суд визнав, що позивачка має право, може стверджувати і обґрунтовувати свої вимоги тим, що суб`єкт владних повноважень щодо її прав, свобод чи законних інтересів чинив всупереч принципу рівності перед законом, або вдався до однієї з форм дискримінації, але не може вимагати сприймати ці твердження [окремою, самостійною] вимогою для визнання протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень, оскільки ухвалення територіальним пенсійним органом державної влади оскарженого рішення про відмову призначити пенсію, перевести з одного виду на інший або поновлення раніше призначеної пенсії само собою не було ціллю, установкою чи наслідком діяльності цього органу, а в розумінні приписів пункту 7 частини другої статті 2 КАС України виступало критерієм (способом, інструментарієм), з використанням якого з`ясовується чи органи державної влади, їх посадові особи діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

6. З покликанням на те, що в судах України перебуває велика кількість адміністративних справ щодо порушення пенсійних прав громадян, як за позовами осіб, які постійно проживають на території України, так і від громадян, які проживають за її межами, суд першої інстанції підсумував, що оскільки за результатами розгляду справи суд не встановив ознак дискримінації позивачки, а доводи про її дискримінацію не знайшли свого підтвердження, тому вимоги про визнання дій відповідача такими, що містять ознаки дискримінації, є безпідставними.

7. Суд першої інстанції зважив на предмет та «категорію» спору, склад учасників справи, конкретний зміст фактичних передумов спору та інші обставини, зокрема, на законодавче процесуальне регулювання здійснення провадження у справах з предметом спору, подібного до заявленого у справі за позовом ОСОБА_1 , і після того, з наведенням мотивів визнав, чому ця справа не підпадає під умови розгляду за правилами загального позовного провадження, а може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.

8. Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 02 липня 2025 року за наслідками розгляду апеляційний скарг ОСОБА_1 та ГУ ПФУ в Запорізькій області відмовив в задоволенні цих скарг, а рішення суду першої інстанції залишив без змін.

9. ОСОБА_1 не погодилася з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і через свого представника адвоката Меламеда В. Б. з використанням підсистеми «Електронний суд» подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови визнати протиправними дії відповідача, що призвели до дискримінації та порушення принципу недискримінації у своїй діяльності стосовно ОСОБА_1 , як представниці групи громадян України, євреїв та не євреїв, асоційованих з ними, що виїхали на ПМП в Ізраїль, які дискримінуються, перебуває в стані прямої дискримінації супроти інших пенсіонерів, була вилучена з кола осіб, яким відповідач зобов`язаний проводити індексацію, масові перерахунки та встановлювати доплати та надбавки до пенсії на підставі Закону № 1058-ІV.

10. Підставами для касаційного оскарження називає ті, що передбачені, зокрема, пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), оскільки, на переконання скаржника, щодо правильного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин нема висновку Верховного Суду, який би сформулював правничу позицію про те, як мають застосовуватися норми права в подібних правовідносинах, приміром, у контексті дискримінаційної практики ПФУ стосовно громадян, які виїхали на постійне місце [проживання] за кордон, зокрема, до Держави Ізраїль.

Хоча за видовими (критеріальними) ознаками ця справа відноситься до справ незначної складності, які у зв`язку з цим за процесуальним законом не належать до тих, які підлягають такому оскарженню, але скаржниця з посиланням на підпункти «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України намагається довести, що судові рішення у цій справі мають отримати касаційний перегляд, бо порушені у цій справі питання мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; скаржниця як особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для ОСОБА_1 , як учасниці справи, яка подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

В основі тези про існування виняткових умов (випадку) для касаційного оскарження цієї справи як справи незначної складності та / або справи розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження лежить сприйняття і бажання скаржниці визнати, що органи державної влади в царині пенсійних правничих відносин діяли дискримінаційно.

11. Верховний Суд проаналізував доводи, викладені у касаційній скарзі, і дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами частин першої, другої статті 55 Основного Закону України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Водночас приписи цієї статті Основного Закону, які закріплюють право на судовий захист, перебувають у нерозривному зв`язку з приписами Конституції України, які визначають обсяг судового захисту. Зокрема, за правилами пункту 8 частини другої статті 129 Основного Закону касаційне оскарження справді є можливим (доступним), але «у визначених законом випадках». З цієї конституційної формули випливає, що конституційні гарантії щодо права на апеляційний перегляд не можуть зазнавати розсуду законодавця щодо можності звуження права на такий перегляд, натомість щодо права (інституту) на касаційне оскарження навпаки - може. Тобто, законодавець може встановити випадки, коли таке (касаційне) оскарження не є (не може бути) частиною судочинства.

З наведеними конституційними приписами кореспондується стаття 13 КАС України та стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів».

Також частиною третьою статті 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 334 цього Кодексу, коли нема підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

12. Аналіз цих приписів дає підстави виснувати, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом на оскарження цих судових актів у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

13. За пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), та у разі, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, віднесено до категорії справ незначної складності.

Отже, процесуальний закон встановив, що не всі судові рішення судів попередніх інстанцій можуть бути предметом касаційного перегляду, передбачив, які справи, за якими критеріями (значеннєвими властивостями) відносяться до категорій справ, які не підлягають касаційному оскарженню та водночас запровадив умови, за об`єктивного існування яких справи, які не підлягають касаційному оскарженню (справи незначної складності, інші справи, розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, тощо), таки можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, якщо можливість такого оскарження обумовлюється фундаментальною значимістю наслідків касаційного перегляду для формування практики застосування відповідних правових норм, або сама справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, або є інші встановлені законом передумови для відкриття касаційного провадження.

Те, що вищезазначені обставини є та, відповідно, дають право на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, ухвалених за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), насамперед має аргументувати та обґрунтувати особа, яка подає касаційну скаргу.

14. З тексту касаційної скарги та змісту оскаржених судових рішень, які викладені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з логічних та сутнісних акцентів касаційної скарги простежується, що спірні правничі відносини в цій справі виникли щодо правильності обчислення, виплати та одержання пенсійних виплат. Тобто, предметом оскарження у цій справі властиво є дії (бездіяльність) органу виконавчої влади, яким є ГУ ПФУ в Запорізькій області, яке відмовило позивачці перерахувати та виплачувати поточну пенсію та пенсії за період з 01 січня 2018 року на підставі документів пенсійної справи, з урахуванням її осучаснення відповідно до статей 27, 28 та частин другої, третьої статті 42, пунктів 41, 43 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV, постанов Кабінету Міністрів України від 01 квітня 2020 року № 251 та від 20 лютого 2019 року № 124 «Питання проведення індексації пенсій у 2019 році».

За цими значеннєвими критеріями заявлений у цій справі спір є спором, який стає предметом справи, котра, як згадано вище, за пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України відноситься до справ незначної складності і воднораз до тієї категорії справ, які за законом не підлягають касаційному перегляду.

15. Запорізький окружний адміністративний суд здійснював розгляд цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження і не помилився, коли обрав таку форму провадження. Зі з`ясованого у цій справі характеру спірних правовідносин, предмета доказування та складу учасників, з описаного вище поведінкового ставлення позивачки до перебігу судових проваджень у судах попередніх інстанцій можна визначити, що справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з означеним предметом спору не відноситься до переліку справ, які підлягають розгляду винятково за правилами загального позовного провадження. Відтак є всі підстави вважати, що ця справа є справою незначної складності.

16. Позатим скаржниця, не маючи кардинальних заперечень щодо того, що рішення судів попередніх інстанцій у цій справі, які не задовольняють її як позивачку, не підлягають касаційному оскарженню, з посиланням на визначені підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України умови прийняття касаційної скарги вважає, що подання цієї касаційної скарги виправдовується наявністю особливих, виняткових спірних правничих відносин, касаційний перегляд яких, зокрема, має (матиме) фундаментальне (прикладне) значення для формування єдиної правозастосовної практики; дозволить скаржниці як особі, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу мати можливість спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, а сама справа має виняткове значення для позивачки.

Треба нагадати, що питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що призводить до значного числа скарг на такі рішення у подібних справах, тощо.

17. Утім аргументація і обґрунтування касаційної скарги, підставова та юридична природа самого спору не дають причин стверджувати, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, оскільки скаржниця не розкрила (переконливо не мотивувала, не продемонструвала), у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Не вбачаються такі фактори й з обсягу та змісту спірних правовідносин, які виникли у цій справі.

Верховний Суд нагадує, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах обумовлюється характером (предметом) спірних правовідносин конкретної справи, зокрема: її значення для формування єдиної правозастосовної практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовної практики виникає, насамперед, у тих випадках, коли практики з певного питання нема взагалі і її потрібно сформувати, або бракує єдності у вже сформованій практиці з певного питання.

18. Не видаються обґрунтованими покликання в касаційній скарзі і на те, що ця справа з огляду на означені у ній питання становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для ОСОБА_1 як позивачки (учасниці справи), бо не містять фактичних передумов та відповідної (доречної) аргументації для віднесення її (справи) до категорії суспільно чи винятково значимих.

Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки в аспекті обґрунтування такої ознаки, учасником справи, який вирішив скористатися правом на касаційне оскарження. Отож, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

В цій касаційній скарзі скаржниця таких обґрунтувань не наводить, а її посилання на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, як на підставу для касаційного оскарження, такими не сприймаються, через те, що мають загальний, більш декларативний характер; вони зводяться до цитування цієї норми та викладу фактичних обставин справи з тією інтерпретацією, яку скаржниця, власне, просить визнати допустимою для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд підкреслює, що словосполучення «значний суспільний інтерес», яке міститься в процесуальному законі, треба розуміти насамперед як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства загалом, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Це поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

До того ж, незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального / процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як настання негативних наслідків для скаржниці внаслідок ухвалення цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку ухвалення судового рішення не на користь позивача / відповідача є звичайним передбачуваним процесом.

19. Колегія суддів пам`ятає, що у цій справі суди попередніх інстанцій захистили позивачку від стверджуваних нею порушень її права на призначення, виплату, обчислення, перерахунок, індексацію та отримання пенсії за віком в розмірі та порядку встановленому законодавством України незалежно від місця її постійного проживання.

До того ж зі змісту касаційної скарги у зіставленні з мотивацією судових рішень судів попередніх інстанцій видно, що відмова виплачувати позивачці пенсію за віком в належному розмірі, чи відмова її перерахувати (проіндексувати) та інші подібні за значенням дії, справді (якоюсь мірою) були зумовлені тим, що позивачка, яка є громадянкою України, стала постійно проживати за межами України. Правдою є й те, що суди попередніх інстанцій розцінили такий підхід державних пенсійних органів до права позиваки на пенсію протиправним і тому зобов`язали діяти відповідно до вимог законодавства України. Водночас суди не встановили, позивачка не довела і у справі нема вагомих, чітких і ясних об`єктивних факторів, які би свідчили, що протиправні дії ГУ ПФУ в Запорізькій області насправді були продиктовані бажанням (наміром) органу державної влади обмежити право позивачки на пенсію, її перерахунок, індексацію, порядок виплати тощо тільки тому, що вона стала постійно проживала поза межами України в певній країні, зокрема, в Державі Ізраїль.

20. Зазначені та інші виокремлені скаржницею, але змістовно схожі за змістом та спрямованістю доводи касаційного оскарження, зокрема ті, якими скаржниця обґрунтовує позбавлення можливості її, як особи, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи, стосуються здебільшого оцінки обставин, які встановили суди під час розв`язання спору по суті, та порядку, повноти та всебічності дослідження зібраних у справі доказів, що не узгоджується з підставами касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України.

21. Колегія суддів звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог процесуального законодавства щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

22. Скаржниця у касаційній скарзі фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судами попередніх інстанцій обставин у справі, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень касаційного суду відповідно до приписів частини другої статті 341 КАС України.

Верховний Суд нагадує, що можливість відкриття касаційного провадження у малозначних справах обумовлюється характером (предметом) спірних правовідносин конкретної справи, зокрема: її значення для формування єдиної правозастосовної практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності.

У світлі наведеного є підстави вважати, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не обмежує доступу особи до правосуддя і не є перепоною для отримання судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить ні Конституції та законам України, ані практиці Європейського суду з прав людини; таке лімітування звернення до касаційного суду викликане винятково особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовної практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Звідси, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі треба відмовити.

23. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 3, 328, 333, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 про перегляд рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2025 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді А. І. Рибачук

С. Г. Стеценко