Справа № 260/5960/25
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2025 року м. Ужгород№ 260/5960/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2025 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернулася з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яким просить суд: «1. Прийняти до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Попов Павло Олексійович, та відкрити спрощене позовне провадження в адміністративній справі, з вжиттям заходів щодо невідкладного розгляду та вирішення справи.; 2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки», як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки; 3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки у загальній кількості 40 календарних днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 25.04.2025 року.».

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 липня 2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній справі.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що станом на день прийняття наказу про виключення позивачки зі списків особового складу відповідач не провів з нею розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбачену статтею 19 Закону України Про відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки, передбаченої законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII. Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

До суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, в якому останній заперечує щодо задоволення позовних вимоги, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити. Вказав, що відповідачем 26 травня 2025 року була виплачена компенсація за невикористані дні додаткових відпусток, на картковий рахунок позивача.

Згідно зі статтею 262 частиною 5 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 4 частини 1 пункту 10 КАС України, письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що ОСОБА_1 в період з 24 серпня 1998 року по 25 квітня 2025 року проходила військову службу за контрактом осіб офіцерського складу Збройних Сил України, що підтверджується витягом з послужного списку (а.с. 13).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 позивач є ветераном війни - учасником бойових дій (а.с. 7).

Зокрема, в період з 12 березня 2003 року по 11 грудня 2024 року позивач проходила службу в військовій частині НОМЕР_5 .

В подальшому, наказом Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 03.12.2024 року №1587 позивачку призначено на посаду ординатора госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_5 №316 від 11 грудня 2024 року позивача з 11 грудня 2024 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_5 та всіх видів забезпечення, видано всі види атестатів, у зв`язку з призначенням її на посаду ординатора госпітального відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , вважати такою, що справи та посаду здала в військовій частині НОМЕР_5 та вибула до нового місця проходження служби - військової частини НОМЕР_1 (а.с. 14).

Зі змісту наказу командира військової частини НОМЕР_5 №316 від 11 грудня 2024 року, вбачається, що позивачу під час проходження служби у військовій частині НОМЕР_5 , зокрема, не надавалася додаткова відпустка, передбачена статтею 19 Закону України «Про відпустки, як матері двох дітей до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька до 18 років за період 2023, 2024 рік.

Надалі, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 253 від 12 грудня 2024 року, позивачку з 12 грудня 2024 року зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 на посаду ординатора госпітального відділення медичної роти, та вважати такою, що справу та посаду прийняла 12 грудня 2024 року і приступила до виконання службових обов`язків за посадою (а.с. 15).

Згідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25 квітня 2025 року №83 позивачку з 25 квітня 2025 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , знято з усіх видів забезпечення (а.с. 16).

На підставі вказаного наказу командира військової частини НОМЕР_1 , позивачу при звільненні з військової служби, підлягали наступні виплати:

грошова допомога при звільненні з військової служби відповідно до пункту 15 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та розділу 32 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік (вислуга років календарна: 27 р. 08 м. 02 дн.); надбавка за особливості проходження служби в розмірі 100% посадового окладу з урахуванням окладу за військове звання та надбавки за вислугу років за відпрацьований період лютого 2025 року; щомісячна премія в розмірі 631,0 % за відпрацьований період лютого 2025 року; грошова компенсація за невикористаної 18 діб щорічної основної відпустки за 2018 рік; грошова компенсація за невикористаної 19 діб щорічної основної відпустки за 2021 рік; грошова компенсація за невикористаної 45 діб щорічної основної відпустки за 2022 рік; грошова компенсація за невикористаної 45 діб щорічної основної відпустки за 2023 рік; грошова компенсація за невикористаної 45 діб щорічної основної відпустки за 2024 рік; грошова компенсація на оздоровлення за 2025 рік; грошова компенсація за 112 невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018-2025 роки; грошова компенсація за 80 невикористаних днів додаткової соціальної відпустки за 2015-2022 роки; грошова компенсація за неотримане речове майно за час проходження служби в сумі 246455,34 грн.

Натомість, як вказує позивач розрахунок при звільненні позивача не містив грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, а також, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька до 18 років за 2023, 2024 та 2025 роки, передбаченої статтею 19 Закону України «Про відпустки».

23 червня 2025 року позивач звернулася із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік у кількості 10 календарних днів, а також, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки у кількості 30 календарних днів. До заяви було додано наступні документи: копію довідки військової частини НОМЕР_5 від 28.04.2025 р. №1105 про невикористані відпустки в військовій частині НОМЕР_5 ; копію витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 11.11.2024 року №316; копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_6 ; копію свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_7 ; копію свідоцтва про смерть чоловіка серії НОМЕР_8 (а.с.а.с. 18-22).

Однак, станом на день подання даного позову відповідач не провів виплату зазначеної грошової компенсації, та не повідомив причину її невиплати, у зв`язку із чим, позивач звернулася із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною четвертою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правове регулювання відносин між Державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (надалі - Закон України №2232-XII).

Згідно із статтею 2 частиною 1 Закону України №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 2 частини 4Закону України №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 за № 504/96-ВР (надалі - Закон України № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Стаття 19 Закону України №504/96-ВР передбачає, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до статті 20 частини 7 Закону України №504/96-ВР, додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно-правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Статтею 24 частиною 1 Закону України №504/96-ВР передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року за №2011-ХІІ (надалі Закон України № 2011-XII) визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону України №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За змістом статті 1-2 Закону України №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону України №2011-XII).

Згідно із статтею 10-1 пунктом 8 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Статтею 10-1 пунктом 14 абзацом 3 Закону України №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі не використані за час проходження військової служби дні щорічних основної та додаткової відпусток, а також додаткової відпустки військовослужбовцям, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Приписами статті 10-1 пункту 17 Закону України №2011-ХІІ передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 1, 6, 8 (у частині надання одноразової відпустки при народженні дитини, передбаченої статтею 19-1 Закону України «Про відпустки»), 9, 10 і 12 цієї статті. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки, передбачені пунктами 9 і 10 цієї статті, військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (стаття 10-1 пункт 18 Закону України № 2011-ХІІ).

Статтею 10-1 пунктом 19 Закону України №2011-ХІІ визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

При цьому, визначення поняття «особливого періоду» наведене у Законах України від 21.10.1993 за № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06.12.1991 за № 1932-XII «Про оборону України» (надалі - Закони України №3543-XII та №1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону України №3543-XII особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту

Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в статті 1 Закону України № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З системного аналізу наведених норм слідує, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації та під час дії воєнного стану припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом України №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Такі висновки містяться в рішенні Верховного Суду по зразковій справі № 620/4218/18 від 16.05.2019, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується статтею 19 Закону України «Про відпустки».

Крім того, порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яке затверджене Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення №1153/2008).

Порядок надання відпустки регламентовано розділом VIII Положення №1153/2008. Так, згідно з пунктом 180 передбачено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Пунктом 181 Положення №1153/2008 визначено, що щорічні додаткові відпустки можуть бути використані одночасно зі щорічною основною відпусткою або в інший строк з урахуванням побажання військовослужбовців та інтересів військової служби. Їх тривалість не впливає на тривалість щорічної основної відпустки. У разі переміщення військовослужбовця по службі невикористана ним відпустка (частина відпустки) надається за новим місцем військової служби.

Як вбачається із наказу командира військової частини НОМЕР_5 11 грудня 2024 року №316 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини та довідки військової частини НОМЕР_5 від 28 квітня 2025 року №1105 спірна додаткова відпустка, передбачена статтею 19 Закону №504/96-ВР позивачем не використовувалася за попереднім місцем проходження служби (а.с.а.с. 14, 16).

Відповідно до статті 24 частини 2 Закону України №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 19 Закону України №504/96-ВР.

Таке застосування згаданих положень в спірних правовідносинах забезпечуватиме правову визначеність як складову принципу верховенства права та гарантовані статтями 43, 45 Конституції України трудові права особи, і як наслідок, право особи на компенсацію Державою невикористаного права на відпустку без будь-яких обмежень як складову, гарантованого статтею 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на «мирне володіння майном».

З урахуванням наведеного, при звільненні з військової служби позивач мала повне право на отримання грошової компенсації за невикористану нею додаткову відпустку як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, а також, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки, передбачену статтею 19 Закону України №504/96-ВР.

Однак, військова частина НОМЕР_1 не провела з позивачем розрахунку при звільненні щодо такої грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за вказані роки.

Таким чином, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день її звільнення.

З урахуванням наведеного, з метою належного захисту прав позивача, є достатньо підстав для зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачці грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки у загальній кількості 40 днів, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 25 квітня 2025 року.

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача щодо виплати 26 травня 2025 року компенсації за невикористані дні додаткових відпусток, оскільки із долучений до відзиву розрахунок грошового забезпечення позивача не містить відомостей про виплату позивачу спірної грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки (а.с. 36 (на звороті)).

За правилами встановленими статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи оцінку доводам і доказам, якими обґрунтовані позовні вимоги за встановлених судом обставин і перевірених аргументів, суд не встановив порушеного права позивача відповідачами, які діяли відповідно до закону, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням усіх обставин, тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки», як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік, та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як матері, яка має двох дітей віком до 15 років за 2015 рік та, як матері одиначці, яка виховує дитину без батька за 2023, 2024 та 2025 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, із врахуванням виплачених сум.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.Є. Гаврилко