Справа № 208/7358/25
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 208/7358/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Ретинської В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Дмитра Терещенко в інтересах відповідача ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року

у адміністративній справі № 208/7358/25 за позовом відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до Душко Ірини про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року задоволено позовні вимоги відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні стосовно громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і продовжено строк затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні терміном на 6 (шість) місяців з 19.06.2025 р. по 19.12.2025 р.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку в інтересах відповідача ОСОБА_1 її представником адвокатом Дмитром Терещенко з підстав неврахування судом фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі, а відповідно і необґрунтованості судового рішення та неправильного застосування норм матеріального права, а також порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Кам`янського від 17 червня 2025 року у справі № 208/7358/25 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Відділу №14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_2 про продовження її утримання в умовах Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Апеляційна скарга відповідача мотивована безпідставністю задоволення позову у цій справі з тим підстав, що ОСОБА_3 відмовляється від співпраці з органами ДМС щодо здійснення процедури повернення в країну походження, і не спростовується її ухилення від виконання рішення про примусове видворення, а раніше судом вже вирішувалися аналогічні позови з тими самими учасниками, предметом та підстав. Разом з тим відповідач вважає, що судом не надано оцінки тому, що відмовою ОСОБА_2 від співпраці із органами ДМС є наявність у неї підстав для набуття громадянства України, а рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19 червня 2024 року і постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 15.10.2024 у справі № 208/5539/24, також як і постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 у справі № 208/14920/24 перебувають на касаційній стадії розгляду.

Посилаючись на положення ч.7 ст.5, ч.2 ст.6 КАС України, ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців» ч. 1 ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і на наявність чисельної практики з приводу процедури депортації або екстрадиції, адвокат відповідача акцентує увагу на тому, що затримання 19.06.2024 року ОСОБА_2 та її подальше перебування в умовах ПТПІ в умовах невсободи, позбавлення її свободи, підпадає під дію ч.1 ст.5 Конвенції, проте матеріали даної справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 не отримувала дозвіл на імміграцію та не іммігрувала в Україну у 2001 році на підставі наявних у неї родинних зав`язків, оскільки тут проживали її батьки громадяни України, а позивачем не надано суду доказів про відсутність права на постійне проживання ОСОБА_2 на території України з цих підстав. Наголошуючи увагу апеляційного суду на положеннях ч.1 ст.3, ст.4 Договору між Україною та Грузією про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства та усунення вже існуючого подвійного громадянства від 1999 року, на зміст листа МЗС № 4.3/21-1242 від 11.11.99 стосовно Договору між Україною та Грузією про запобігання виникненню випадків подвійного громадянства та усунення вже існуючого подвійного і на чинній до 01 січня 2004 року редакції ст. 9 та ч.1 ст.17 Цивільного кодексу Української РСР, а також на підтверджений Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21.05.2002 року № 2-1334 (спадкова справа № 303/2001) факт кровної спорідненості ОСОБА_2 із померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , після смерті якого відповідачка успадкувала належне її батьку нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , адвокат вважає, що у цій справі не спростовано ту обставину, що ОСОБА_2 автоматично не набула громадянства України з моменту її прибуття на територію України з 2001 року до 03.03.2004, що має бути враховано судом незважаючи на те, що відсутність офіційного оформлення українського громадянства на підставі наведеного Договору від 1999 року не є предметом даної справи, оскільки наведені вище обставини свідчать про наявність підстав вважати, що подальше утримання ОСОБА_2 в умовах ПТПІ прямо перешкоджає їй у реалізації її прав на оформлення відповідних документів.

Крім того, посилаючись на положення п.б ч.1 ст.1, п.3 ст.1, ч.3 ст.2 ратифікованої 06.03.2008 року і чинної на сьогоднішній день Угоди між Україною та Грузією про спрощений порядок набуття та припинення громадянства громадянами Грузії, які постійно проживають в Україні, та громадянами України, які постійно проживають в Грузії, та попередження випадків без громадянства та подвійного громадянства, адвокат відповідача вказує на те, що: у ОСОБА_2 не не існує обставин, які б могли бути підставою для відмови їй у реалізації її права на набуття громадянства, передбачених даним Договором від 2008, зокрема, не є підставою для відмови їй у отриманні громадянства, а і всіх тих підстав, які є мотивами позивача у даній справі для продовження строку її утримання в ПТПІ, тобто, відсутність паспорта громадянина Грузії, документів, що підтверджують постійне проживання на законних підставах на території України, оскільки відповідні документи можуть бути поновлені ОСОБА_2 самостійно через посольство Грузії в Україні, а примусове утримання відповідачки в умовах ПТПІ у той же час фізично усуває її від можливості здійснення дій, спрямованих на набуття громадянства України.

За наведених обставин, а також виходячи з положень ч.1 ст.25 Конституції України, Угоди від 2008, п.4 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», і з урахуванням принципу «належного урядування» розуміння до застосування якого наводилося в рішеннях ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, у справі «Лелас проти Хорваті» від 20 травня 2010 року, у справі «Тошкуце та інші проти Румунії» від 25 листопада 2008 року, у справі «Онер`їлдіз проти Туреччини», у справі «Беєлер проти Італії», у справі «Москаль проти Польщі», у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Лелас проти Хорватії», адвокат відповідача вважаючи, що у ОСОБА_2 , факт перебування якої на території України з 2001 року проживання якої визнається позивачем, а також наявність у ОСОБА_2 свідоцтва про народження, свідоцтва про смерть батька і матері, довідки про присвоєння їй індивідуального податкового номера, фактичне її перебування шлюбних відносинах з ОСОБА_5 , що не було враховано позивачем при проведенні ідентифікації відповідача в апеляційній скарзі наголошується, що у даній справі судом першої інстанції в порушення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод прийнято невмотивоване рішення, та фактично переклав розгляд справи на суд апеляційної інстанції, що дає підстави для сумніву у неупередженості суду першої інстанції з приводу чого заявлявся відвід судді Похваліт С.М, якою розглядалася справа № 208/5539/24 між тими самими сторонами та аналогічним предметом спору, і винесено рішення не на користь відповідачки.

Окремо адвокатом відповідачки акцентується увага апеляційного суду на зафіксованому аудіозаписом судового засідання першої інстанції висловлюванні представника позивача про те, що утримання відповідачки в ПТПІ є покаранням за неоновлений закордонний паспорт, що прямо свідчить заявлення позову у цій справі про продовження затримання як засобу карально впливу на ОСОБА_2 за те, що при перевірці в неї паспортного документа, останній був у неї прострочений, але по суті це є порушенням ст.5 Конвенції (утримання в ПТПІ носить каральний характер). Разом з тим, на переконання адвоката відповідача суд першої інстанції не зміг з`ясувати у позивача дійсну мету продовження тримання ОСОБА_2 у ПТПІ, оскільки на питання представника відповідача та суду про мету подальшого тримання ОСОБА_2 в умовах ПТПІ, представник позивача лише підтримала позов вказуючи на те, що у грудні 2025 року сплинуть встановлені законом півтора роки і у позивач вже не має права звертатися із аналогічним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги та на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції просить залишити апеляцію без задоволення, а судове рішення без змін. Вимоги апеляційної скарги позивача в частині, яка стосується правомірності судового рішення про продовження строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, мотивовані тим, що ОСОБА_6 тривалий час перебуваючи на території України без законних підстав (граничний термін перебування в Україні закінчився у 2001 році) та не вживаючи заходи для легалізації свого перебування в Україні буде ухилятися від виконання прийнятого відносно неї рішення про примусове видворення з України.

Вказуючи на прийняті раніше: рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 19.06.2024 у справі № 208/5539/24, яким задоволено повністю адміністративний позов Відділу № 14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 про затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України, і затримання ОСОБА_7 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, яке було залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.10.2024; рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 19.12.2024 у справі №208/14920/24, яким відмовлено у задоволені позову Відділу № 14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про продовження строку затримання громадянки Грузії ОСОБА_1 та її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, але яке було скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 із задоволенням позову Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області та продовженням строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузія ОСОБА_2 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні

терміном на шість місяців з 19.12.2024 по 19.06.2025 року позивач акцентує увагу апеляційної інстанції на тому, що у ОСОБА_1 відсутній документ, що посвідчує особу, але вона відмовилася від заповнення заяви-анкети для виготовлення сертифікату на повернення в Республіку Грузія, яка з метою документування громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 свідоцтвом на повернення листом Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 21.02.2025 року №1201.17.2/5982-25 направлялася до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно

перебувають в Україні одночасно з проханням посприяти у заповнення відповідної заяви-анкети Душко для подальшого здійснення заходів щодо її примусового видворення, про що Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні повідомило ДМС листом від 24.02.2025 року № 4877.5/114-25.

Крім того, на підтвердження обґрунтованості заявлених у цій справі вимог та законності прийнятого судом рішення про продовження строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців терміном на 6 (шість) місяців з 19.06.2025 р. по 19.12.2025 р., позивач посилається на те, що з метою забезпечення виконання рішення Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області про примусове видворення з України громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 , Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Дніпропетровській області направлялися до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні листи від 26.03.2025 року за № 1201.17.2/9919-25, від 15.05.2025 за №1201.17.2/16062-25, від 27.06.2025 за №1201.17/21126-25 та від 01.08.2025 за №1201.17.2/25614-25 в яких викладалося прохання здійснити опитування ОСОБА_1 з питань її готовності співпрацювати з ГУ ДМС у Дніпропетровській області з метою забезпечення виконання рішення Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області про примусове видворення з України, готовності придбання авіаквітки сполученням Молдова-Грузія з зазначенням в який проміжок часу, та зазначити причин відмови від співпраці, а з метою документування громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 свідоцтвом на повернення, повторно 15.05.2025 року за №1201.17.2/16092-25 Управлінням міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС у Дніпропетровській області направлявся до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства лист з проханням посприяти у заповнення відповідної заяви-анкети ОСОБА_8 для подальшого здійснення заходів щодо примусового видворення. Але, як зазначено позивачем, у відповідь листами Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 03.04.2025 за № 4877.5/246-25, від 19.05.2025 за № 4877.5/354-25, від 02.07.2025 за №4877.5/474-25 та від 06.08.2025 за №4877.5/569-25 ДМС повідомлено, що за результатом проведеного опитування громадянки Республіки Грузія ОСОБА_1 , остання не готова співпрацювати з представниками ГУ ДМС у Дніпропетровській області з метою забезпечення виконання рішення Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області про примусове видворення з України та не має власних коштів для придбання авіаквітка сполученням Молдова-Грузія, а листом Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 19.05.2025 року за № 4877.5/353-25 ДМС повідомлено, що громадянка Республіки Грузія ОСОБА_6 відмовилася заповнювати заяву-анкету для виготовлення сертифікату на повернення в Республіку Грузія, що у сукупності на переконання позивача свідчить про наявність підстав для продовження строку затримання відповідача відповідно до положень .4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI та вимог ч.11 і ч.13 ст.289 КАС України, а тому заявлені в апеляційній скарзі вимоги є безпідставними та необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Терещенко Дмитра Володимировича, а також пояснення представника відділу №14 у м.Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (позивача), перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції фактичних обставин у цій справі та правильність їх юридичної оцінки та застосування до спірних правовідносин норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача по справі, виходячи з нижченаведеного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянка Республіки Грузії ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження якої є м.Батумі, Республіка Грузія, останній раз прибула на територію України у 2001 році з Грузії, та з того часу територію України не покидала, а втративши підстави для подальшого перебування на території України, ОСОБА_6 не здійснила дій на легалізацію свого перебування в Україні, у тому числі і не зверталася до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про продовження терміну перебування на території України.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції виходячи з того, що ОСОБА_6 будучи обізнаною про строк перебування громадянам іноземних держав на території України, з території України до завершення встановленого строку не виїхала, дій на легалізацію свого перебування в Україні не здійснила, узяв до уваги встановлені під час під час розгляду справи № 208/5539/24 обставини, відповідно яких за фактом порушення строку перебування в Україні посадовою особою Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 складався протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 006340 від 19.06.2024 за порушення міграційного законодавства, за що передбачена відповідальність ч.2 ст.203 КУпАП, а за результатами розгляду даної справи про адміністративне правопорушення було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення серії ПН МДН № 006331 від 19.06.2024 про накладення на громадянку Республіки Грузії ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400,00 грн., а на виконання положень ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI уповноваженою службовою особою ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно ОСОБА_6 було прийнято рішення про примусове видворення з України № 1 від 19.06.2024 року.

Як з`ясовано колегією суддів під час апеляційного перегляду даної справи, суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача у цій справі врахував, що:

- ухваленим у справі № 208/5539/24 рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 15.10.2024, було вирішено затримати та помістити громадянку Республіки Грузії ОСОБА_7 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні з метою ідентифікації та забезпечення видворення строком на шість місяців і підставою для цього стало перебування ОСОБА_1 на території України без законних підстав та порушення тим самим законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також відсутності у неї документу, що дає право на виїзд з України та відповідно відсутності законних підстав для її працевлаштування в Україні і законних джерел надходження коштів на покриття витрат, пов`язаних з її перебуванням на території України;

- ухваленим у справі № 208/14920/24 рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.12.2024 про відмову у задоволені позовної заяви Відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до громадянки Республіки Грузія ОСОБА_6 про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні було скасовано постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 за апеляційною скаргою Відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.12.2024 скасовано, і задоволено позов Відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та продовжено строк затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянки Республіки Грузія ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , терміном на шість місяців з 19 грудня 2024 р. по 19 червня 2025 р.

- а протягом періоду перебування в ПТПІ громадянка Республіки Грузія ОСОБА_6 відмовилась від співпраці з міграційною службою та заповнення з метою повернення в країну походження заяви-анкети посилаючись на своє бажання залишитися в Україні для чого має намір оформити відповідні документи після її звільнення з ПТПІ, що підтверджено: листом Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 24.02.2025, який містить в собі інформацію про відмову ОСОБА_3 заповнювати заяву-анкету для виготовлення сертифікату на повернення в Республіку Грузія Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні від 19.06.2024, за змістом якого встановлено, що в ході опитування працівниками ПТПІ відповідач повідомила, що не готова співпрацювати з представниками ГУ ДМС у Дніпропетровській області з метою забезпечення виконання рішення Відділу № 14 у місті Кам`янському Головного управління ДМС України в Дніпропетровській області про примусове видворення з України № 1; а також адресованою директору Миколаївської ПТПІ заявою громадянки Республіки Грузія ОСОБА_6 про її не готовність співпрацювати з міграційною службою

Обговорюючи обґрунтованість заявлених у цій справі вимог відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про продовження строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суд першої інстанції виходив з положень: ч.1 і ч.3 ст.9, ч.16 ст.4, ч.1 ст.26, ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; а також з пп.2 п.2, п.5 Порядку продовження строку перебування та тимчасового проживання, продовження та скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, і ст.289 КАС України, на підставі правового аналізу яких акцентував увагу на тому, що відповідачем у цій справі ОСОБА_9 не спростовано, що вона ухиляється від виконання прийнятого рішення про примусове видворення та відмовляється від співпраці з органами ДМС щодо здійснення процедури повернення в країну походження, що на переконання суду є достатньою підставою для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Отже, як зазначено судом першої інстанції, оцінюючи долучені до матеріалів даної справи докази, їх належність, допустимість, достовірність, достатність та їх взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням приписів ч.11 ст.289 КАС України та доведеності позивачем грубого порушення відповідачем законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених у цій справі позовних вимог про продовження строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення у цій справі, колегія суддів перш за все бере до уваги, що громадянка Республіки Грузії ОСОБА_6 була затримана та поміщена до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні згідно рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 червня 2024 року у справі № 208/5539/24 саме з метою ідентифікації задля забезпечення виконання рішення про примусове видворення з України № 1 від 19.06.2024 року. Відповідно, з урахуванням з`ясованої позивачем інформації стосовно громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 під час притягнення її до адміністративної відповідальності 19.06.2024 року та при винесенні рішення про примусове видворення з України № 1 від 19.06.2024 року (тобто, до затримання і поміщення відповідачки до ПТПІ), органи міграційної служби мали об`єктивну можливість здійснити усі необхідні та передбачені законом дії по усуненню будь-яких сумнівів особи ОСОБА_1 (навіть при їх наявності) задля оформлення документів на повернення в Республіку Грузія відповідно до рішення про примусове видворення громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 з України № 1 від 19.06.2024 року.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач навіть вважаючи особу ОСОБА_1 та її громадянство не ідентифікованими під час її затримання та поміщення до ПТПІ, хоча матеріали адміністративної справи свідчать про те, що позивачу визначально достеменно було відомо дані про особу відповідача, а саме її прізвище, ім`я, по батькові, дату, місяць та рік народження, відомості про громадянство, сімейний стан та постійне місце проживання, що сторонами не заперечується, органи міграційної служби об`єктивно мали можливість та навіть були зобов`язані вжити усі передбачені чинним законодавством (зокрема, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, адміністрацією державної прикордонної служби України і службою безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства) заходи щодо ідентифікації та документування ОСОБА_1 у період її перебування Душко протягом 12 місяців в Миколаївському ПТПІ на підставі наявної в його розрядженні документів, що засвідчують особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема:

- присвоєного ОСОБА_10 06.10.2004 року реєстраційного номеру облікової картки платника податків РНОКПП НОМЕР_1 (раніше індивідуальний податковий номер - ІПН), який надається кожному платнику податків не тільки для обліку в фіскальних органах, а й супроводжує людину в багатьох сферах діяльності, які передбачають соціальні, економічні та трудові відносини, наприклад, прискорює прийняття рішень по різним соціальним виплатам;

- виданого 24.09.2012 в Посольстві Грузії в Україні на ім`я ОСОБА_1 паспорт громадянки Грузії за № НОМЕР_2 терміном дії до 24.09.2022, який хоча і втратив свою юридичну силу з вказаної дати і не може бути використаний для посвідчення особи, але у той же час мав би бути використаний позивачем для ідентифікації особи відповідача через посольство Грузії в Україні, тобто, через установу якою цей паспорт був виданий і яка має відповідну інформацію для оформлення документів необхідних задля виконання рішення від 19.06.2024 року про примусове видворення громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 з України;

- а також наданих відповідачкою свідоцтва про народження, укладення шлюбу та смерті, які стосуються батьків і бабусі ОСОБА_1 , які постійно проживали в Україні (а.с.73-77) і після смерті яких відповідачка успадкувала нерухоме майно яким постійно користувалася за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено виданим згідно спадкової справи 14.03.2022 свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.72).

Згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;

2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;

4) зобов`язання внести заставу.

Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Наведені норми свідчать, що метою затримання та утримання особи в ПТПІ у визначений ч.1 ст.289 КАС України строк не більш як на вісімнадцять місяців є саме встановлення особи та/або забезпечення примусового видворення за межі України, але такий захід, що націлений на забезпечення дотримання міграційного законодавства та безпеки країни, розглядається як крайній, і це означає, що його застосовують лише тоді, коли інші, менш обмежувальні заходи, виявилися неефективними. Відповідно, законодавець дозволяючи утримання фізичної особи в умовах неволі переконаний, що відповідними органами ДМС за час утримання іноземця або особи без громадянтсва в умовах ПТПІ будуть вчинятися усі передбаченні чинним законодавством адміністративні заходи не з метою покарання за порушення міграційного законодавства, а з метою забезпечення виконання рішення про примусове видворення.

Оскільки спірні у цій справі правовідносини виникли у зв`язку з вимогою позивача продовжити строк затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ще строком на шість місяців, колегією суддів під час апеляційного перегляду даної справи перевіряється не тільки вже вжиті позивачем протягом 12-місячного перебування ОСОБА_1 в ПТПІ, зокрема вжиті після продовження постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025 строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузія ОСОБА_6 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, терміном на шість місяців, тобто у період з 19 грудня 2024 р. по 19 червня 2025 р., а з`ясовується питання, які стосуються запланових позивачем заходів задля ідентифікації відповідача і забезпечення її видворення за межі України на наступні і останні (із 18 місяців допустимих законом) шість місяців, тобто, у період з 19.06.2025 р. по 19.12.2025 р.

Отже, виходячи з наведених у попередньому абзаці обставин, апеляційним судом встановлено, що позивачем періодично лише направлялися до ПТПІ листи (від 19.12.2024, 21.02.2025, 26.03.2025, 15.05.2025) з проханням здійснити опитування ОСОБА_1 з питань її готовності співпрацювати з ГУ ДМС у Дніпропетровській області і заповнення заяви-анкети для виготовлення сертифікату на повернення в Республіку Грузія, і інших жодних заходів відповідно до повноважень, що покладені на органи міграційної служби, позивачем не вживалося, у тому числі і тих що прописані у розділі VI «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, адміністрацією державної прикордонної служби України і службою безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, що підтверджується як матеріалами адміністративної справі так і поясненнями у судовому засіданні представника позивача.

Також є встановленим, що після продовження оскаржуваним у цій справі рішенням суду першої інстанції строку утримання відповідачки в ПТПІ, позивач будучи обізнаним про відмову ОСОБА_1 від співпраці з органами ДМС щодо здійснення процедури повернення в країну походження, незважаючи на раніше надані відповідачкою пояснення і подані нею заяви про намір залишитися проживати в Україні і оформити для цього відповідні документи, що саме і є підставою для відмови від співпраці, позивачем вже в п`ятий раз 01.08.2025 було направлено лист до ПТПІ з тим же змістом як і раніше та проханням здійснити опитування ОСОБА_1 з питань її готовності співпрацювати з ГУ ДМС у Дніпропетровській області, що за поясненнями представника в судовому засідання є єдиним способом виконання рішення про примусове видворення громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 з України № 1 від 19.06.2024 року, і інших, в тому числі передбачених Інструкцією № 353/271/150 заходів позивачем не заплановано.

З огляду на те, що направлені позивачем листи до ПТПІ носять суто формальний характер і такий захід виконання рішення про примусове видворення громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 з України № 1 від 19.06.2024 року є вочевидь не ефективним, а позивачем в свою чергу навіть не наводяться інші підстави для утримання ОСОБА_1 в умовах ПТПІ, колегія суддів наголошуючи на тому, що утримання фізичної особи може бути виправдано тільки якщо існує реальна загроза того, що особа буде ухилятиметься від видворення, або якщо її присутність становить небезпеку для суспільства вважає, що у цій справі на даний час позивачем не підтверджено належними та допустимим доказами необхідність продовження строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, оскільки особу ОСОБА_1 на теперішній час вже ідентифіковано, про місце її проживання в Україні в отриманому у спадок домоволодінні встановлено, а відповідно і утримання у подальшому ОСОБА_1 в умовах ПТПІ є безпідставним.

На даний час на переконання колегії суддів не можуть братися до уваги ухвалені у справі № 208/5539/24 рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 червня 2024 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 15.10.2024, оскільки при винесенні вказаних судових рішень ще не існувало обставин, які встановлені під час судового розгляду даної справи. З вказаних підстав також не можуть стати прикладом у даній справі прикладом і ухвалені по справі № 208/14920/24 рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19.12.2024 та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 13.02.2025, тим більш, що за період з 19.12.2024 по 19 червня 2025 р. позивачем взагалі не вживалися передбачені Інструкцією№ 353/271/150 щодо ідентифікації та документування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 ні шляхом направлення до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця відповідних запитів ні у будь-який інший спосіб, і за поясненнями представника позивача у судовому засіданні таких заходів не заплановано і на період до 19.12.2025 р., тобто, до дня завершення 18-місячного строку утримання ОСОБА_1 в умовах ПТПІ.

Приписами статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року у справі «Анатолій Руденко проти України» (№ 50264/08) указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі» (заява №26629/95) і «Станєв проти Болгарії» [ВП] (заява № 36760/06).

Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 листопада 2019 року у справі «Іліас та Ахмед проти Угорщини» (Ilias and Ahmed v. Hungary) (заява № 47287/15) указав на те, що, проголошуючи право на свободу, перший пункт статті 5 Конвенції стосується фізичної свободи особи, і його мета полягає в гарантуванні того, що нікого не може бути свавільно позбавлено такої свободи. Для встановлення того, чи був хтось «позбавлений свободи» у розумінні статті 5 Конвенції, відправним пунктом повинна бути конкретна ситуація та має враховуватися ціла низка критеріїв, таких як вид, тривалість, наслідки і спосіб застосування відповідного заходу. Різниця між позбавленням та обмеженням свободи є питанням ступеня або інтенсивності, а не природи або сутності (пункт 212).

Колегія суддів наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції йдеться про фізичну свободу особи, і мета цих приписів полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цих приписів.

Відповідні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2024 року у справі № 461/2622/23, правовідносини у якій є подібними до спірних.

Конституційний Суд України зазначав, що встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (друге речення абзацу шостого підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009); обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Беручи до уваги вказані позиції Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України щодо обмеження свободи людини, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає що під час розгляду даної справи про продовження строку затримання та утримання особи у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суди повинні враховувати принцип пропорційності, зокрема, при оцінці обґрунтованості обмежень свобод, що застосовуються до іноземців при поміщенні до такого закладу, щоб не порушити при цьому сутність такого права, тобто фактичного обмеження фізичної свободи особи.

Таким чином з метою забезпечення балансу між необхідністю та метою обмеження фізичної свободи особи, колегія суддів оцінюючи наслідки подальшого утримання ОСОБА_1 в умовах ПТПІ у порівнянні з іншими варіантами, які позивач має можливість вжити у відповідності до ч.1 ст.289 КАС України, у контексті цієї справи, враховуючи характеристику особи іноземця, встановлені обставини щодо законності підстав його в`їзду на територію України, її мети легалізувати перебування на території України, та недоведення позивачем належними доказами факту ухиляння ОСОБА_1 від добровільного виконання рішення № 1 від 19.06.2024 року, а також того, що продовження строку затримання відповідача та його перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ще на шість місяців (до 19.12.2025) не відповідатиме принципу пропорційності втручання в право на свободу та особисту недоторканість, що є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини, і того, що позивачем не зазначено дій або заходів, що вживалися ним та будуть вживатися для забезпечення виконання рішення про примусове видворення, не зазначено умов, за яких неможливо на теперішній час забезпечити примусове видворення ОСОБА_1 без застосування крайнього заходу утримання її в умовах ПТПІ колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість поданого у цій справі позову про продовження строку затримання та перебування громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а відповідно, і про наявність підстав у його задоволені.

Відповідно до статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України), і навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів за встановлених у цій справі обставин уважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу адвоката Дмитра Терещенко в інтересах відповідача ОСОБА_1 та скасувати рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року, а у задоволені позову відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 - відмовити

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Дмитра Терещенко в інтересах відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17 червня 2025 року скасувати.

У задоволені позову відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання та перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянки Республіки Грузії ОСОБА_1 .

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов