Справа № 480/5006/25
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 серпня 2025 року Справа № 480/5006/25
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Опімах Л.М.,
розглянувши у спрощеному провадженні без виклику учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/5006/25 за позовом ОСОБА_1 до Сумської міської ради, третя особа на стороні відповідача Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
24 червня 2025року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що 03.10.2000 року придбала у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 30,8 кв.м., загальною площею - 51,0 кв.м. Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 497 від 06.07.2004 року «Про визнання квартир малоповерхових житлових будинків будинками присадибного типу» малоповерхову квартиру АДРЕСА_1 переведено у житловий будинок присадибного типу. 28.11.2006 виконавчим комітетом Сумської міської ради прийняте рішення № 613 «Про присвоєння поштових адрес об`єктам будівництва», відповідно до якого домоволодінню по АДРЕСА_2 присвоєно нову поштову адресу АДРЕСА_3 . В подальшому позивачем зареєстровано право приватної власності на житловий будинок садибного типу за адресою : АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 57491487 від 07.11.2024 року.
Відповідно до положень ст. ст. 116, 118 Земельного кодексу України до Сумської міської ради 04.04.2025 позивачем подана заява з документами про право власності на житловий будинок, Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , та іншими документами для затвердження Технічної документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та надання у власність земельної ділянки.
Це рішення Сумської міської ради позивач вважає протиправним і просить скасувати, зобов`язавши відповідача повторно розглянути заяву позивача, зазначаючи, що положення ч.8 ст.186 Земельного кодексу України не містить такої підстави для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою як невідповідність виду цільового призначення запитуваної земельної ділянки вимогам Класифікатора видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок.
Відповідачем також не було враховано, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської малоповерхову квартиру переведено у житловий будинок присадибного типу і цільове призначення земельної ділянки відповідно до розробленої технічної документації визначене для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що відповідає цільовому і функціональному призначенню вказаної земельної ділянки.
Крім того, відповідач у разі наявності у нього сумнівів чи неоднозначного трактування норм та вимог Земельного кодексу України був зобов`язаний відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про адміністративну процедуру» тлумачити їх на користь заявника.
Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 20 Земельного кодексу України віднесення земельних ділянок до певних категорій та виду цільового призначення земельних ділянок має відповідати Класифікатору видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правилам його застосування.
Третя особа на стороні відповідача Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради проти задоволення позовних вимог також заперечила, підтримавши позицію відповідача, про що подала відповідну заяву.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що позивач 03.10.2000 року придбала у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею - 30,8 кв.м., загальною площею - 51,0 кв.м ( а.с.16).
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 497 від 06.07.2004 року «Про визнання квартир малоповерхових житлових будинків будинками присадибного типу» малоповерхову квартиру АДРЕСА_1 переведено у житловий будинок присадибного типу. 28.11.2006 виконавчим комітетом Сумської міської ради прийняте рішення № 613 «Про присвоєння поштових адрес об`єктам будівництва», відповідно до якого домоволодінню по АДРЕСА_2 присвоєно нову поштову адресу АДРЕСА_3 ( а.с.17,18).

Позивачем був замовлений та отриманий технічний паспорт на житловий будинок садибного типу з господарськими спорудами за адресою : АДРЕСА_3 , реєстраційний номер у Реєстрі будівельної діяльності : ТІ01:0083-3160-2611-5711 ( а.с.19-24), а 07.11.2024 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок садибного типу за адресою : АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 57491487 від 11.11.2024 року ( а.с.26).

У квітні 2025 року позивач звернувся до Сумської міської ради з проханням про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення ( відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) та надання у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0325 га, додавши технічну документацію із землеустрою, копії паспорту, РНОКПП, витягу з Державного земельного кадастру про запитувану земельну ділянку, витягу з Державного реєстру речових прав, технічного паспорту на житловий будинок.

Розглянувши в порядку адміністративного провадження заяву позивача, Сумською міською радою 05.06.2025 прийняла рішення №5792-МР про відмову ОСОБА_1 в наданні у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0325 га, яка знаходиться у неї в користуванні з мотивів невідповідності віднесення земельних ділянок до певних категорій та виду цільового призначення Класифікатору видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правилам його застосування ( а.с.15).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 377 Цивільного кодексу України встановлено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 116 Земельного кодексу України, набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До заяви додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Частиною 2 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено, що у випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Частиною 10 ст. 186 Земельного кодексу України передбачено, що висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

За змістом частини 8 ст.186 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Водночас, у спірному рішенні відповідач не вказує вимогам (нормам) яких саме Законів України та нормативно-правових актів суперечить розроблена на замовлення позивача Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою : АДРЕСА_3 , площею 0,0325 га., кадастровий номер :04:005:0023. У своєму рішенні відповідач лише посилається на те, що вид цільового призначення запитуваної земельної ділянки не відповідає Класифікатору видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок, передбаченого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру» (зі змінами).

При цьому, відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою (землевпорядна документація) - це затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель тощо.

Частиною 1 ст. 25 Закону України «Про землеустрій» визначено, що документація із землеустрою розробляється в електронній та паперовій формах у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Особливим видом такої документації є документація із землеустрою, яка одночасно є містобудівною документацією, - комплексні плани просторового розвитку територій територіальних громад, генеральні плани населених пунктів, детальні плани територій. Затверджена документація із землеустрою є публічною та загальнодоступною.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 затверджений Порядок ведення Державного земельного кадастру (далі - Порядок), який визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру.

Пунктом 4 Порядку визначено, що ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи. Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр. Функції адміністратора Державного земельного кадастру виконує визначене Держгеокадастром за погодженням з Мінагрополітики державне підприємство або державна установа, що належить до сфери управління Держгеокадастру. Відтак, Порядок визначає процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру, повноваження його адміністраторів, перелік відомостей, які до нього вносяться та відповідно він не є документацією із землеустрою або містобудівної документації.

З огляду на викладене, у своєму рішенні відповідач безпідставно посилається на те, що розроблена на замовлення позивача Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0325 га., кадастровий номер :04:005:0023 не відповідає вимогам Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051. При цьому, чинним законодавством не передбачене право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 186 Земельного кодексу України.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права не одноразово були викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.03.2025 по справі № 300/5432/23, від 19.07.2023 по справі № 440/4187/19 , від 09.02.2022 по справі № 420/1963/19.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватися існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Порядок проведення адміністративним органом процедурних дій, що вчиняються ним під здійснення адміністративного провадження і прийнятих процедурних рішень з розгляду та вирішення справи, що завершується прийняттям і, в необхідних випадках, виконанням адміністративного акту та здійснення дискреційних повноважень, визначений Законом України «Про адміністративну процедуру».

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» принципами адміністративної процедури, зокрема, є законність, обґрунтованість, пропорційності та презумпції правомірності дій та вимог особи.

Статтею 6 Закону України «Про адміністративну процедуру» визначено, що адміністративний орган здійснює адміністративне провадження виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, цим Законом та іншими законами України, а також на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

1) дискреційне повноваження передбачено законом;

2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

Відповідно до вимог частин 1, 3 ст. 8 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи. Адміністративний орган зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає, крім випадків, визначених законом. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про адміністративну процедуру» визначено, що адміністративний акт повинен прийматися з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для права, свободи чи законного інтересу особи і цілями, на досягнення яких спрямований адміністративний акт. Негативні наслідки для особи та публічних інтересів повинні бути найменшими.

Відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про адміністративну процедуру» , дії та вимоги особи є правомірними, доки інше не буде доведено під час розгляду та/або вирішення справи.

Сумніви щодо правомірності дій та вимог особи, що виникають внаслідок неоднозначного (множинного) трактування норми права, повинні тлумачитися адміністративним органом на користь їх правомірності.

Відповідно до вимог ст. 72 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті).

Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.

У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються:

1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи);

2) фактичні обставини справи;

3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи;

4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу;

5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.

Як зазначалось раніше, відповідач в оскаржуваному Рішенні, мотивуючи відмову у наданні в оренду земельної ділянки, посилається на те, що вид цільового призначення запитуваної земельної ділянки не відповідає Класифікатору видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок (додаток 60 до постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру», згідно з яким на території житлової багатоквартирної забудови (10101.0) серед переважних та супутніх видів використання формування ділянок із цільовим призначенням 02.01 «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» не передбачено. Однак, положення ч.8 ст.186 Земельного кодексу України не містять такої підстави для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою, як невідповідність виду цільового призначення запитуваної земельної ділянки вимогам Класифікатора видів функціонального призначення території та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок.

Крім того, відповідачем не було враховано, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 497 від 06.07.2004 року «Про визнання квартир малоповерхових житлових будинків будинками присадибного типу» малоповерхову квартиру АДРЕСА_1 було переведено у житловий будинок присадибного типу і цільове призначення земельної ділянки відповідно до розробленої технічної документації вказано саме для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що відповідно відповідає цільовому і функціональному призначенню вказаної земельної ділянки.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що відповідач, у разі наявності у нього сумнівів чи неоднозначного трактування норм та вимог Земельного кодексу України, зобов`язаний тлумачити їх на користь особи, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про адміністративну процедуру».

Рішення відповідача про відмову в наданні у власність земельної ділянки, фактично унеможливлює її використання позивачем у законний спосіб, що є порушенням вимог ст. ст. 14, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 377 Цивільного кодексу України та порушує принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку чи споруд і дотримання принципу необхідного балансу між несприятливими наслідками для права, свободи чи законного інтересу особи і цілями, на досягнення яких спрямований адміністративний акт. Негативні наслідки для особи та її публічних інтересів повинні бути найменшими.

Таким чином, перевіривши спірне рішення на відповідність вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає його протиправним, таким, що підлягає скасуванню, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Тому з Сумської міської ради належить стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 1211,20 грн. ( а.с.35).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 ) до Сумської міської ради ( , майдан Незалежності, 2 м. Суми, 40000), третя особа на стороні відповідача Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради ( , вул.Садова,33, м. Суми, 40009) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити у повному.

Визнати протиправним і скасувати рішення Сумської міської ради від 05 червня 2025 року №5792-МР «Про відмову ОСОБА_1 в наданні у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0325 га, яка знаходиться у неї в користуванні».

Зобов`язати Сумську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та надання у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , площею 0,0325 га, кадастровий номер :04:005:0023 та прийняти рішення по суті заяви з урахуванням висновків суду у даній справі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Сумської міської ради на користь ОСОБА_1 1211,20 грн в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Опімах