Справа № 160/8776/25
Суддя: Маковська Олена Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 серпня 2025 рокуСправа №160/8776/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при остаточному розрахунку при звільненні у повному обсязі сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 до 19.05.2023 включно, а також сум компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 до 19.05.2023 включно, а також сум компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання з їх визначенням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2020 у розмірі 2102 гривні за 2020 рік, станом на 01.01.2021 у розмірі 2270 гривень за 2021 рік, станом на 01.01.2022 у розмірі 2481 гри за 2022 рік, станом на 01.01.2023 у розмірі 2684 гривні за 2023 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум;
- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що при звільненні з військової служби з позивачем проведено неповний розрахунок, зокрема, не в повному обсязі виплачене усе належне позивачу грошове забезпечення за період з 29.01.2020 до 19.05.2023, у тому числі не у повному розмірі нараховані та виплачені компенсаційні суми за дні невикористаних відпусток за 2020-2023 роки, у зв`язку із чим подається цей позов. Неповнота проведеного остаточного розрахунку пов`язана із застосуванням у 2020-2023 роках при обчисленні складових грошового забезпечення позивача розміру 1762 грн, як прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, коли як у 2020 році ПМПО складав 2102 грн, у 2021 році ПМПО складав 2270 грн, у 2022 році ПМПО складав 2481 грн, а у 2023 році - 2684 гривні відповідно. Позивач вказує, що для відновлення порушених прав відповідач має здійснити нарахування та виплату усіх складових грошового забезпечення за період з 29.01.2020 до 19.05.2023 включно, у тому числі компенсаційних сум, у належному розмірі відповідно до закону.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовної заяви з наступних підстав. Обчислення складових грошового забезпечення позивача за спірний період правомірно здійснено відповідачем з урахуванням прожиткового мінімуму у розмірі 1762 грн, установленого законом на 01.01.2018. Заперечуючи проти застосування для обчислення грошового забезпечення інших величин, відповідач вказує, що статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2021 рік» запроваджено з 01.01.2021 величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2270 грн яка є загальною нормою права, та величину прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн яка є спеціальною нормою права для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється окремими законами. Оскільки оплата праці військовослужбовців регулюється спеціальним законом, а саме статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», то для обчислення розміру посадового окладу і окладу за військовим званням станом на 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 слід використовувати показник 2102 грн.
Також відповідач зазначив, що у силу спеціального правила пункту 8 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» було установлено, що дія абзацу шостого статті 7 цього Закону не поширюється на працівників центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та органу досудового розслідування, на який відповідно до частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України покладається функція здійснення досудового розслідування корупційних та пов`язаних з корупцією кримінальних правопорушень. Отже, на відносини з оплати праці інших працівників державних органів поширюється дія абзацу 6 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», унаслідок чого підлягає використанню показник прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 2102 грн. Аналогічні норми закріплені у законі про державний бюджет на 2023 рік. Оскільки станом на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 діючий публічний атестований військовим званням військовослужбовець Збройних Сил України як працівник державного органу, оплата праці якого регулюються спеціальним законом, не набув права на підвищення розміру окладу за посадою та окладу за званням із розрахунку прожиткового мінімуму у розмірі 2270 грн, 2481 грн, 2684 грн, то і заявник не має права на перерахунок розміру власного грошового забезпечення із використанням саме цих значень прожиткового мінімуму для працездатної особи. Позивачем не подано до матеріалів справи доказів включення до кошторису або штатного розпису військової частини видатків на виплату грошового забезпечення у звільнених розмірах, а факт незмінності правила обчислення грошового забезпечення із використанням показника арифметичного значення прожиткового мінімуму у розмірі 1762 грн - підтверджується пунктом 4 Постанови №704 в редакції Постанови №481.
У заперечення проти позову відповідач вказує на недодержання позивачем строків звернення до суду, оскільки його вимоги заявлені за період до 19.05.2023 включно, а з цим позовом позивач звернувся у 2025 році.
Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, у якій не погодився з доводами відповідача, що позивач є «діючим публічним атестованим військовим званням військовослужбовець Збройних Сил України як працівник державного органу, оплата праці якого регулюються спеціальним законом», оскільки у Перехідних положеннях закону про державний бюджет йдеться про органи державної влади, до яких не відносяться військові частини, а перелік відповідачем у відзиві органів державної влади не створює є ані норму права, ані обґрунтовує спосіб застосування норм, що регулюють спірні правовідносини. Вказує, що правова позиція, яка використана відповідачем, однократно була висловлена у рішенні Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі №520/2103/23, яке скасовано постановою суду апеляційної інстанції від 08.09.2023.
Позивач вказує, що він не є «публічним службовцем» у спірних правовідносинах, оскільки законодавство України не містить таку категорію військовослужбовців. Позивач проходить військову службу, яка віднесена КАС України до публічної служби та є військовослужбовцем, однак поєднання таких понять в одне - нормотворець не передбачає. Фактично відповідач використав наукове поняття, що застосовується до державних службовців, оскільки державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, згідно зі статтею 1 Закону України «Про державну службу». Проте сфера дії цього Закону не поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до закону (пункт 16 частини 3 статті 3). Отже, відповідач створює нові, нормативно не визначені правові терміни, задля маніпулювання змістом правових норм, однак це не обґрунтовує та не пояснює правильне їх застосування з урахуванням правових висновків суду касаційної інстанції, які є сталими.
Позивач також вказує, що не є у спірних правовідносинах «працівником державного органу», вважає доводи відповідача про необхідність застосування у 2020 2023 роках прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн, встановленого для «працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами» - необґрунтованими, оскільки ані Збройні Сили України, ані військові частини не є державними органами, при цьому військовослужбовець, якій проходить службу у військовій частині, не є працівником державного органу. Обставини відсутності виділених на сплату в установленому розмірі виплат, не є підставами для відмови у задоволенні вимог, направлених на поновлення порушених прав.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши зміст спірних правовідносин з урахуванням доказів, судом встановлені наступні обставини.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 24.05.2018 на посаді старшого стрільця згідно наказу №108 від 25.05.2018 та звільнений з військової служби наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.01.2025 №1.
Позивач 11.09.2019 отримав посвідчення серії НОМЕР_2 , відповідно до якого він має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни учасників бойових дій.
30.08.2024 позивач отримав посвідчення серії НОМЕР_3 , відповідно до якого згідно з пунктом 11 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є особою з інвалідністю 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.
Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.01.2025 №1 старшого сержанта ОСОБА_1 начальника сховища інструктора роти розмінування звільненого наказом (по особовому складу) від 30.12.2024 №30-РС у запас Збройних Сил України за підпунктом «б» за станом здоров`я (за наявності інвалідності) відповідно до пункту третього частини 5 статті 26 Закону України «про військовий обов`язок і військову службу», вирішено вважати таким, що справи та посаду здав:
- з 01.01.2025 виключити зі списків особового складу частин з усіх видів забезпечення;
- вислуга років становить: календарна 06 років 08 місяців 12 днів, пільгова 01 рік 05 місяців 04 дні;
- щорічна основна відпустка: за 2022 рік не використана тривалістю 30 діб;
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 17.03.2025 №34, сержанту ОСОБА_1 у 2020 році нараховані такі основні та додаткові види грошового забезпечення:
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 17.03.2025 №35, сержанту ОСОБА_1 у 2021 році нараховані такі основні та додаткові види грошового забезпечення:
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 17.03.2025 №36, сержанту ОСОБА_1 у 2022 році нараховані такі основні та додаткові види грошового забезпечення:
- червень 2022: ПО 3080 грн; ОВЗ 670 грн; НВР (30%) 1125 грн; НОПС (65%) 3168,75 грн; премія (217% від ПО) 6683,60 грн; додаткова винагорода 131935,48 грн; індексація 1017,21 грн; разом 147680,04 грн;
Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 17.03.2025 №37, сержанту ОСОБА_1 у 2023 році нараховані такі основні та додаткові види грошового забезпечення:
Крім того, довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 17.03.2025 №39 підтверджено, що позивачу у січні 2025 року нараховано до виплати:
- ПО 96,77 грн; ОВЗ 23,87 грн; НВР (30%) 36,19 грн; НОПС (65%) 101,94 грн; премія (505% від ПО) 448,68 грн;
- всього: 184581,04 грн.
Позивач вважає, що з ним проведено неповний розрахунок, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (надалі - Закон №2011-XII).
Закон №2011-XII встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно із частинами першою третьою статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
30.08.2017 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018, та якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою №704 зокрема затверджено:
- тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1;
- схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
При цьому, пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 16 до Постанови №704 встановлено розмір надбавки за вислугу років військовослужбовцям у відсотках від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням.
Також, Постановою №704 встановлено для військовослужбовців виплату надбавок, доплат, винагород та премії, а також інших додаткових видів грошового забезпечення та разових виплат, розрахунковою величиною яких є посадовий оклад та оклад за військовим званням.
У первинній редакції пункт 4 Постанови №704 мав наступний зміст:
- « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.».
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.2017 №1041 внесено зміни до Постанови №704, у тому числі, додавши Додаток 15 «Додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 (яка набрала чинності 24.02.2018) до Постанови № 704 внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, зокрема пунктом 3 «Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України» визначено:
- « 3. У постанові Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб»:
-- пункт 4 викласти в такій редакції:
« 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб». Постановою Верховного Суду від 20.10.2022 касаційні скарги Пенсійного фонду України та Кабінету Міністрів України залишено без задоволення, а постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 без змін.
Отже, фактично з прийняттям постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 розрахункову величину для обчислення розміру посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями було змінено з "розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року" на "розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року".
Законодавець щорічно встановлював розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб:
- 2018 рік: стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII: установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць з 01.01.2018 у розмірі 1762 грн для працездатних осіб;
- 2020: статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 №294-IX установлено у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року у розмірі 2102 грн;
- 2021: статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від 15.12.2020 № 1082-IX установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня у розмірі 2270 грн;
- 2022 рік: статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 №1928-IX установлено у 2022 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб: з 1 січня - 2481 грн;
- 2023 рік: статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 №2710-IX установлено з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб - 2684 грн.
Верховний Суд неодноразово давав оцінку застосуванню пункту 4 Постанови №704 з урахуванням щорічної зміни прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
А саме, що з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, грошового забезпечення.
Пункт 4 Постанови №704 станом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022 та 01.01.2023 встановлював залежність розміру посадового окладу та окладу за військовим званням саме від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом.
Згідно із частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються, Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Частиною четвертою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Зазначення у пункті 4 Постанови №704 у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб), як розрахункової величини для їх визначення, відповідає повноваженням Уряду щодо визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців.
Поряд із цим, Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
Верховний Суд сформував сталу практику та наголошує, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19).
З огляду на визначені в частині третій статті 7 КАС України правила, а також враховуючи на те, що з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018 не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 4 Постанови №704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - Закону №1082-ІХ із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Таким чином, суд погоджується з доводами позивача про порушення його прав оскаржуваною бездіяльністю, оскільки неповнота проведеного остаточного розрахунку при звільненні пов`язана із протиправним застосуванням у 2020-2023 роках при обчисленні складових грошового забезпечення позивача розміру 1762 грн, як прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, коли як у 2020 році ПМПО складав 2102 грн, у 2021 році ПМПО складав 2270 грн, у 2022 році ПМПО складав 2481 грн, а у 2023 році - 2684 гривні відповідно.
Надаючи оцінку доводам відповідача про необхідність застосування у 2021-2023 роках, як розрахункової величини розміру прожиткового мінімуму 2102 грн, у зв`язку з необхідністю застосування спеціальних норм законів про державний бюджет, у тому числі доводи про те, що позивач є діючим публічним атестованим військовим званням військовослужбовець Збройних Сил України як працівник державного органу, оплата праці якого регулюються спеціальним законом, суд зазначає наступне.
Аргументи відповідача про те, що на відносини з оплати праці інших працівників державних органів - у тому числі і діючих військовослужбовців Збройних Сил України -поширюється дія абзацу 6 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», унаслідок чого грошове забезпечення не підлягає обчисленню із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі понад 2102 грн, суд вважає помилковими.
У заявленому спорі позивач оскаржує застосування відповідачам розрахункової величини для обчислення грошового забезпечення військовослужбовця у розмірі 1762 грн, встановленого законом станом на 01.01.2018, у цьому спорі відповідачем не було застосовано прожитковий мінімум у розмірі 2102 грн при обчисленні грошового забезпечення позивача, отже такі доводи виходять за межі підстав виникнення спору.
Також, у пункті 7 Перехідних положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» врегульовані питання поширення дія абзацу шостого статті 7 вказаного Закону на працівників центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та органу досудового розслідування, однак до таких органів не відноситься військова частина, у якій проходив військову службу позивач. Крім того, на неможливість застосування для обчислення грошового забезпечення із застосування прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн, встановленого для «працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами», вказує те, що позивач у спірних правовідносинах не є працівником державного органу, а військова частина не є державним органом.
Доводи відповідача по незмінність правила обчислення грошового забезпечення з використанням показника арифметичного значення прожиткового мінімуму у розмірі 1762 грн, з посиланням на пункт 4 Постанови №704 у редакції від 12.05.2023, після внесення змін Постановою №481, суд вважає помилковими, оскільки внесення змін до нормативного акту задля зміни його змісту не може одночасно тлумачитися як незмінність норми права.
Надаючи оцінку доводам відповідача про недодержання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з наступного.
Цей позов заявлений стосовно неповного розрахунку при звільненні з військової служби згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.01.2025 №1, та пов`язаний з виключенням позивача зі списків особового складу частин та з усіх видів забезпечення з 01.01.2025. Порушене право, заявлене до судового захисту у цій справі, полягає у неповній виплаті сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 до 19.05.2023, під час проведення остаточного розрахунку при звільненні з 01.01.2025.
Суд зазначає, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.
- правовідносини, які мають місце в період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції);
- у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»).
Таким чином, за період з 29.01.2020 до 19.07.2022 право звернення позивача до суду не обмежується будь-яким строком.
Суд зазначає, що при заявлені позовних вимог про порушення права на отримання повного розрахунку при звільненні 01.01.2025 з військової служби, зокрема права на отримання усіх виплат за період з 19.07.2022 до 19.05.2023 включно, позивачем додержано правила частини другої статті 233 КЗпП України.
У частині спірних правовідносин за період з 19.07.2022 позивачем заявлено позовні вимоги в порядку частини другої статті 233 КЗпП України, оскільки спір у справі стосується виплати всіх сум, що належать позивачу при звільненні з військової служби з 01.01.2025.
Спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Разом із цим, після 19.07.2022 частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Як зазначено у постанові ВС від 28.03.2025 у справі №400/6758/24, чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП України містить поняття «суми, що належать працівникові при звільненні». У вказаній справі касаційний Суд:
- дійшов висновку, що спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України, якою визначено тримісячний строк [з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні] звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні;
- звертає увагу на те, що початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум, що, у цій справі, відбулося шляхом вручення грошового атестата (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).
Відповідачем не підтверджено, а судом не встановлено, що у спірних правовідносинах відповідачем, під час звільнення або виплати сум остаточного розрахунку, - було вручено позивачу письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у тому числі грошовий атестат.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач 18.03.2025 отримав відомості про нараховане у січні 2025 року грошове забезпечення з виданої військовою частиною НОМЕР_1 довідки від 17.03.2025 №39, також позивачем 18.03.2025 отримані довідки від 17.03.2025 №34-38 про виплату грошового забезпечення за 2020-2024 роки відповідно.
Виходячи з цього, суд зазначає, що саме дата вручення позивачу зазначеного документа, а саме 18.03.2025, є подією, з якою пов`язаний початок перебігу строку звернення до суду.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Відповідачем жодних належних доказів на підтвердження правомірності власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження, надано не було.
Спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відповідно до частини першої статті КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини).
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі Пантелеєнко проти України зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Салах Шейх проти Нідерландів, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову, наявність підстав для його повного задоволення, із врахуванням обраного позивачем способу поновлення порушеного права.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору за звернення до суду з цим позовом відповідно до пунктів 1, 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як позивач - у справі про стягнення заробітної плати, та як військовослужбовець - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Крім того, позивач є особою з інвалідністю 2 групи внаслідок війни, що є самостійною підставою для звільнення від сплати судового збору.
Вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, суд зазначає, що представником позивача у цій справі є адвокат Волошина Олена Вікторівна, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2914 від 08.04.2015, яка діє на підставі ордера та договору про надання правової допомоги від 18.03.2025.
Згідно з підпунктом 1.1.1 пункту 1.1 такого договору клієнт доручає, а адвокат зобов`язується відповідно до чинного законодавства клієнту надавати за плату юридичні послуги, зокрема представляти його інтереси в судах загальної юрисдикції. До обов`язків клієнта згідно пункту 4.2 договору включено обов`язок оплачувати витрати адвоката, необхідні для виконання обов`язків на підставі укладеної додаткової угоди сторонами. Пунктом 5.2 договору визначено, що порядок обчислення гонорару здійснюється на підставі фіксованого розміру або погодинної оплати, погоджених з клієнтом до початку виконання робіт. Згідно з пунктом 5.3 договору, розмір гонорару зазначається в акті про надання юридичних послуг. Клієнт після складання зазначеного акту повинен сплати кошти за надані послуги адвоката, протягом трьох робочих днів з дня отримання.
23.03.2025 сторонами складено акт №1 виконаних робіт щодо надання правової допомоги, який є додатком договору про надання правової допомоги від 18.03.2025, згідно з яким адвокат надав правову допомогу, а клієнт своєчасно сплатив витрати та гонорар за надані послуги у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії:
- дата (період надання послуги): 18.03.2025; вид юридичної послуги: консультація; ціна: 2000 грн за годину; кількість витраченого часу 2 год.; сума: 2000 грн;
- вид юридичної послуги: заперечення на відзив; ціна: 1000 грн за годину; кількість витраченого часу 8 год.; сума: 8000 грн;
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення розміру витрат на адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Відсутність клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, від іншої сторони виключає можливість суду самостійно (без указаного клопотання) зменшувати розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язана навести обґрунтування / розрахунок та надати відповідні докази на підтвердження доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами.
Суд зазначає, що відповідач не заявляє клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а просить відмовити у задоволенні вимоги про стягнення таких витрат повністю, з огляду на недоведеність оплати та дати наданих документів.
Щодо не надання позивачем до суду рахунків, платіжних документів, суд зазначає, що судові витрати на правничу допомогу підлягають відшкодуванню незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено (аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21.01.2021 у справі №280/2635/20).
Доводи відповідача про складення акту і довідки одночасно з договором, а саме 18.03.2025, та до дати фактичного надання послуг - 23.03.2025, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки фактична дата підписання акту та довідки - 23.03.2025, ці документи є додатками до договору про надання правової допомоги від 18.03.2025.
При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, розрахунком таких витрат.
Здійснивши системний аналіз наведених вище доказів, суд зазначає, що правнича допомога у цій справі надана на підставі договору про надання правової допомоги від 18.03.2025.
Отже, суд доходить висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат є неспівмірною із складністю даної справи та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.
В той же час, оскільки позивач, у зв`язку із неправомірними діями відповідача, був змушений звернутися до суду за захистом порушеного права, враховуючи принцип співмірності, суд доходить висновку про необхідність присудження на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Керуючись статтями 77, 139, 244, 246, 250, 7 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_5 ; місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при остаточному розрахунку при звільненні у повному обсязі сум грошового забезпечення за період з 29.01.2020 до 19.05.2023 включно, а також сум компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 до 19.05.2023 включно, а також сум компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022 рік та сум компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020-2023 роки, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військове звання з їх визначенням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2020 у розмірі 2102 гривні за 2020 рік, станом на 01.01.2021 у розмірі 2270 гривень за 2021 рік, станом на 01.01.2022 у розмірі 2481 грн за 2022 рік, станом на 01.01.2023 у розмірі 2684 гривні за 2023 рік, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно додатків 1-14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, та здійснити виплату різниці з урахуванням виплачених сум.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська