Справа № 620/13883/24
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 620/13883/24

адміністративне провадження № К/990/15924/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Смоковича М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, порушеної

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзундза Юрій Романович,

на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 (суддя-доповідач - Падій В.В.)

та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025 (суддя-доповідач - Мєзєнцев Є.І., судді - Епель О.В., Файдюк В.В.),

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), в інтересах якого діяв Дзундза Юрій Романович , звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) в якому просив:

1.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.11.2017, з урахуванням дня фактичної виплати 19.10.2021;

1.2. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.11.2017 з урахуванням дня фактичної виплати 19.10.2021.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 22.11.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано позивачу у десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали, подати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

3.1. Залишаючи без руху позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримав від відповідача згідно рішення суду заборгованість по індексації грошового забезпечення 19.10.2021, а у позові просив суд зобов`язати відповідача виплатити компенсацію за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.11.2017, проте до суду звернувся лише 20.10.2024, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», чинній з 19.07.2022.

4. На виконання вимог цієї ухвали позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду у якій вказав, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини другої статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла на момент звільнення його зі служби (до 19.07.2022), відповідно до якої звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувалося будь-яким строком.

5. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 26.12.2024 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду позивачем із цим адміністративним позовом, позовну заяву повернуто позивачеві на підставі частини другої статті 123 та пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

5.1. Визнаючи причини пропуску строку звернення до суду неповажними та повертаючи позовну заяву позивачеві, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом про оплату праці застосуванню підлягають норми статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, чинній з 19.07.2022, водночас позивачем не наведено жодних обґрунтованих причин, які є об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, а також не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у нього можливості підготувати та подати позовну заяву у строк, встановлений законом.

6. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.03.2025 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

6.1. Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився із правильністю застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, виходячи з того, що Законом № 2352-IX з 19.07.2022 змінено нормативне регулювання правовідносин, які виникли з питань щодо стягнення заробітної плати, шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України в частині обмеження строку звернення до суду у трудових спорах тримісячним строком.

6.2. Покликаючись на висновки Верховного Суду щодо застосування статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, викладені у постанові від 28.08.2024 по справі № 580/9690/23, суд апеляційної інстанції підкреслив, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, однак після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції

7. Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзундза Ю.Р., звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

7.1. Підставою касаційного оскарження визначено частину другу статті 328 КАС України, а саме оскарження ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові), яка зазначена у пункті 3 частини першої статті 294 КАС України, після її перегляду в апеляційному порядку.

7.2. Скаржник наполягав на неправильному застосуванні судами попередніх інстанцій положень статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, вважаючи її не застосовною до спірних правовідносин. Наголошуючи на тому, що означена редакція статті 233 КЗпП діє з 19.07.2022, а правовідносини щодо предмету спору у цій справі виникли в період дії попередньої редакції цієї статті КЗпП України, норми якої не обмежували працівнику строк звернення до суду у разі порушення законодавства про оплату праці, скаржник вважав таке правозастосування порушенням гарантій, передбачених статтею 58 Конституції України щодо заборони зворотної дії закону у часі. За позицією скажника оскільки предметом спору у цій справі є компенсація втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.11.2017, виплаченої 19.10.2021 на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі № 620/4462/21, що передує 19.07.2022, то строк звернення до суду є необмеженим законом.

7.3. У цьому зв`язку скаржник посилався на аналогічні висновки статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.12.2024 у справі № 440/6875/24, від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 06.03.2024 у справі № 600/5050/23-а від 08.08.2024 у справі № 380/29686/23 та інших.

7.4. Також скаржник просив урахувати Суд, що подібних висновків дійшла і судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

8. Ухвалою Суду від 05.05.2025 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

9. Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», документ в електронному вигляді (касаційна скарга) доставлена в Електронний кабінет В/ч НОМЕР_1 15.04.2025 о 22:04, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа. Правом подати відзив на касаційну скаргу в порядку статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відповідач не скористався, що відповідно до вказаної статті не перешкоджає перегляду рішень судів попередніх інстанцій в касаційному порядку.

10. Ухвалою Верховного Суду від 14.08.2025 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статтей 340 та 345 КАС України.

Висновки Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи

11. Перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального права, Суд виходить із такого.

12. Предметом спору у цій справі є (не)протиправність дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 15.11.2017, виплаченої 19.10.2021 на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі № 620/4462/21.

13. Спірним питанням на етапі касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій у цьому касаційному провадженні є застосування строку звернення до суду з позовом у спорі про порушення законодавства про оплату праці, визначеного статтею 233 КЗпП України у редакції до (з) 19.07.2022.

14. У цій справі підставою для повернення позову слугував висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, тривалість якого, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, у редакції, яка набула чинності з 19.07.2022, становить три місяці й обчислюється з дати виплати належних позивачу сум.

15. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

16. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХII зі змінами).

17. Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

18. Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого, заробітна плата (грошове забезпечення) (частина перша, друга статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ).

19. З наведеного слідує, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

20. На належності сум індексації та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати до складових належної працівникові заробітної плати, як коштів, які мають компенсаторний характер та спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, наголошував і Конституційний Суд України у Рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013.

21. Конституційний Суд України у вказаному Рішенні виходив з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Так, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

22. У пункті 2.2 Рішення від 15.10.2013 № 9-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

23. Відповідно до статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

24. Статтею 3 Закону № 2050-III передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

25. Таким чином, компенсація, яка є предметом спору, нараховується за затримку на один і більше місяців заробітної плати та інших подібних виплат, які мають регулярний характер. Право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події) як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

26. Отже, спір про нарахування та виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення стосується оплати праці військовослужбовця.

27. Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

28. Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

29. Частиною третьою статті 122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

30. Отже, норми КАС України передбачають можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

31. Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

32. Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

33. Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

34. Верховний Суд у своїй практиці застосовує усталений правовий висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною 5 статті 122 КАС України (постанови Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 28.08.2024 у справі № 580/9690/23 та інш.).

35. Отже, суди попередніх інстанцій правильно визначилися із характером спору та необхідністю застосування до питання визначення строку звернення до суду у спірних правовідносинах вимог статті 233 КЗпП України.

36. Частиною другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

37. Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX) внесено зміни до норм КЗпП України, зокрема, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено в новій редакції, згідно з якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

38. Закон № 2352-ІХ та, відповідно, нова редакція статті 233 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

39. Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

40. Разом з цим відповідно до пункту першого глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

41. Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020 (постанова Уряду від 11.03.2020 № 211) та закінчився 30.06.2023 (постанова Уряду від 27.06.2023 №651).

42. Питання застосування частини другої статті 233 КЗпП України у подібних правовідносинах у зв`язку із змінами її редакції було предметом розгляду Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

43. У зазначеній постанові Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду:

- від 29.01.2025 у справі № 500/6880/23 та від 28.08.2024 у справі № 580/9690/23, у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано статтю 233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19.07.2022, оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду із позовом (жовтень 2023 року);

- від 23.01.2025 у справі № 400/4829/24 [предмет спору - перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця та його складових за період з 01.03.2022 по 19.05.2023; дата звернення до суду з позовом - 22.05.2024] та від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23 [предмет спору - нарахування та виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2016 по грудень 2018 року; дата звернення до суду з позовом - 21.03.2023], у яких Верховний Суд констатував, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається саме з дати його звільнення з цієї служби;

- від 12.09.2024 у справі № 200/5637/23, у якій Верховний Суд зазначив, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, закінчилися з припиненням дії карантину.

44. Водночас Судова палата сформулювала позицію, відповідно до якої, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положеннями статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX). При цьому, Судова палата у вказаній справі виснувала, що з урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.2023 № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.

45. Виходячи з наведено, Суд констатує, що судова палата сформувала єдиний підхід до нових змін в законодавстві, які обмежують термін звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців, а саме: такі зміни не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Суд уважає цей висновок застосовним й до спірних правовідносин.

46. Повертаючись до обставин справи, що розглядається, Суд зауважує, що зі змісту оскаржуваних судових рішень убачається, що суди попередніх інстанцій пов`язали початок відліку тримісячного строку з моментом фактичної виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 15.11.2017 на виконання судового рішення у справі № 620/4462/21.

47. Водночас у постанові від 03.04.2025 у справі № 420/1581/24 Верховний Суд у подібних правовідносинах указав про помилковості цього підходу, адже день фактичної виплати грошового доходу не впливає на період за який буде здійснюватися виплата компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

48. За висновком Верховного Суду у згаданій справі право на компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, проте не виплачені. Нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи та пов`язані з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

49. З уваги на це Верховний Суд у справі № 420/1581/24 констатував, що такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення у особи права на компенсацію (з моменту затримки виплати доходу на один і більше календарних місяців).

50. Суд уважає застосовними вказані висновки до спірних правовідносин у цій справі та зазначає, що на час виникнення у позивача права на компенсацію (такі події мали місце до 19.07.2022) частина друга статті 233 КЗпП України діяла у редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком.

51. Таким чином, судами попередніх інстанцій при вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду помилково застосовано частину другу статті 233 КЗпП, у редакції Закону № 2352-IX.

52. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.04.2025 у справі № 560/5613/24.

53. Беручи до уваги викладене, висновок судів попередніх інстанцій про повернення позову є помилковим.

54. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

55. З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Дзундза Юрій Романович, задовольнити.

2. Скасувати ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2025 року, а справу № 620/13883/24 направити до Чернігівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Постанову ухвалено з окремою думкою.

СуддіЛ.О. Єресько В.М. Соколов М.І. Смокович