Справа № 240/19613/24
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-08-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/19613/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом, у якому просить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, В/ч НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку у 2023 році (15 календарних дні), грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік, грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку зі звільненням з військової служби за станом здоров`я та стягнути відповідні виплати.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у порушення вимог чинного законодавства відповідач нарахував та виплатим компенсацію за невикористану частину відпустки не у повному обсязі, а виплата грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік взагалі проведена не була. Зауважує, що з огляду на його звільнення з військової служби за станом здоров`я відповідач мав провести нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року прийнято до провадження, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов та витребувано у Військової частини НОМЕР_1 картки особового рахунку військовослужбовця з інформацією про нараховане та виплачене грошове забезпечення ОСОБА_1 , а також всі накази, які обумовили зміну розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 з грудня 2022 року по липень 2024 року.

Зазначену ухвалу Військова частина НОМЕР_1 отримала 16 жовтня 2024 року у системі «Електронний Суд», однак відзив на позовну заяву та витребувані судом докази не надала.

Наведене обумовило постановлення 10 грудня 2024 року ухвали про витребування доказів та зупинення провадження у справі до дати їх отримання.

15 квітня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує. Зауважує, що компенсація за невикористані дні основної відпустки розрахована з кількості повних місяців служби позивача, тобто за 6 місяців. Наголошує, що грошова допомога на оздоровлення розрахована та виплачена відповідно до наказу. Акцентує увагу, що з огляду на призупинення військової служби позивача, який самовільно залишив військову частину, в нього відсутні повні календарні роки служби в розумінні пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

26 травня 2025 року відповідач через систему «Електронний суд» подав витребувані судом докази, однак без доказів надсилання таких відповідачу.

Наведене обумовило постановлення 29 травня 2025 року ухвали, якою поновлено провадження у справі, запропонувати ОСОБА_1 протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту отримання цієї ухвали разом з копіями наданих Військовою частиною НОМЕР_1 документів, подати суду додаткові пояснення, попереджено ОСОБА_1 , що після визначеного строку, суд розгляне справу за наявними у ній матеріалами та продовжено строк розгляду справи на більш тривалий, розумний термін.

До суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. Зауважує, що згідно наказу про звільнення його зі служби календарна вислуга становить 1 календарний рік, а тому відповідач зобов`язаний був нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні. Наголошує, що надані відповідачем докази на підтвердження вчинення позивачем кримінального правопорушення є неналежними та недопустимими, а твердження відповідача про те, що позивач у період з 30 червня по 03 жовтня 2023 року самовільно залишив військову частину є безпідставними та недоведеними.

Розглядаючи спір по суті, суд, на підставі наявних у справі доказів, установив, що наказами командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 06 січня 2023 року №3 та №4 ОСОБА_1 призначено на посаду волієм відділення безпілотних авіаційних комплексів розвідувального взводу механізованого батальйону та зараховано до списків особового складу частини і на всі види забезпечення.

Відповідно до вимог статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України та на підставі рапорту тимчасового виконуючого обов`язки командира НОМЕР_2 механізованого батальйону В/ч НОМЕР_1 від 01 липня 2023 року, наказом командира В/ч НОМЕР_1 від 01 липня 2023 року №787 призначено службове розслідування з метою встановлення причин та умов, які сприяли факту самовільного залишення підрозділу військової частини в умовах воєнного стану без поважних причин військовослужбовцем 1 розвідувального взводу 1 механізованого батальйону В/ч НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 призваного по мобілізації водієм відділення безпілотних авіаційних комплексів солдатом ОСОБА_1 .

За результатами проведення службового розслідування його матеріали направлено до Державного бюро розслідувань для прийняття рішення в порядку статті 214 Кримінального процесуального кодексу України так як в діях солдата ОСОБА_1 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 березня 2025 року внесено відповідну інформацію.

Наказом командира В/ч НОМЕР_3 від 04 жовтня 2023 року №490, рядовому ОСОБА_1 , що перебуває у розпорядженні командира В/ч НОМЕР_1 , який прибув після самовільного залишення військової частини, поновлено виплату грошового забезпечення з 04 жовтня 2023 року та зараховано на котлове забезпечення.

Наказами командира В/ч НОМЕР_1 від 10 липня 2024 року №190-РС та №289 військовослужбовця військової служби за мобілізацією рядового ОСОБА_1 колишнього солдата резерву 3 запасного взводу 66 запасної роти у розпорядженні В/ч НОМЕР_1 звільнено у запас відповідно підпункту «б» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за станом здоров`я: за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), з 10 липня 2024 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Також наказом №298 з урахуванням змін, внесених наказом від 21 травня 2025 року №115, передбачено проведення виплати грошової компенсації за 15 календарних дві невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік та 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2024 рік, а також одноразової грошової допомоги у разі звільнення відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказу Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 «Про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» 4% місячного грошового забезпечення за 12 повних календарних місяців.

23 серпня 2024 року позивач подав рапорт про виплату компенсації за невикористану відпустку у 2023 році, грошової допомоги на оздоровлення за 2024 рік, одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у зв`язку із звільненням з військової служби за станом здоров`я.

Відповіді на такий рапорт позивач не отримав.

Уважаючи дії щодо не проведення нарахування та виплати зазначених компенсації та допомог протиправними, ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2232-XII).

Відповідно до частини 4 статті 2 цього Закону порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 40 Закону України № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Права, пільги та соціальні гарантії військовослужбовців визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 2011-XII).

Пунктом 1 статті 9 цього Закону передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктами 2 та 3 цієї правової норми установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Пунктом 4 статті 9 Закону України №2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Постанова №704) затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.

Відповідно до пункту 2 Постанови №704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Отже, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 1 статті 101 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 2 статті 15 Закону України №2011-XII військовослужбовцям виплачуються грошова допомога на оздоровлення та державна допомога сім`ям з дітьми в порядку і розмірах, що визначаються законодавством України.

Відповідно до статті 9 Закону України №2011-ХІІ, Постанови № 704 наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Відповідно до пункту 1 розділу І названого Порядку у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №260) він визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділ ХХІІІ цього Порядку містить приписи, що регулюють питання виплати допомоги для оздоровлення.

Згідно пункту 1 названого підрозділу військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які набули (набувають) право на отримання щорічної основної (канікулярної) відпустки, один раз на рік виплачується грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 6 грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Розділ ХХХІ Порядку №260 врегульовує питання виплати грошового забезпечення у разі звільнення з військової служби.

Пунктом 3 цього розділу передбачено, що у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Відповідно до пункту 6 розділу ХХХІ Порядку №260 розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд зауважує на таке.

Згідно довідки про грошове забезпечення від 22 травня 2025 року №3149/о позивачу в липні 2024 року нараховано, зокрема, одноразову грошову допомогу на оздоровлення в розмірі 20585,10 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 24220,58 грн та вихідну допомогу 9965,04 грн. Загалом сума до виплати за липень 2024 року становить 75160,91 грн.

Перерахування саме такої суми підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.

Наведене, на переконання суду, спростовує твердження позивача про не проведення відповідачем перерахування грошової допомоги на оздоровлення.

Розрахунок компенсації за невикористані дні відпустки проведений відповідачем виходячи з розміру грошового забезпечення у сумі 20585,10 грн.

Надаючи правову оцінку розрахунку кількості днів невикористаної відпустки, суд уважає за необхідне наголосити на такому.

Порядок №260 не містить алгоритм розрахунку компенсації за невикористані дні відпустки, саме тому, керуючись усталеною судовою практикою суд виходить із положень трудового законодавства.

Для розрахунку кількості днів невикористаної відпустки при звільненні використовується формула, що враховує тривалість відпустки, фактично відпрацьовані дні та святкові дні. Формула виглядає так: (Кількість днів щорічної відпустки / (Кількість календарних днів року Святкові та неробочі дні)) * Кількість фактично відпрацьованих днів у році.

У 2023 та 2024 роках, з урахуванням обмежень воєнного стану, святкові та неробочі дні, що припадають на період відпустки, не виключаються з розрахунку відпускних. Це означає, що при визначенні тривалості відпустки та розрахунку суми відпускних, святкові дні не потрібно виключати, оскільки вони вважаються звичайними робочими днями, згідно із Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ.

Суд зауважує, що позивачем не надано доказів оскарження наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 01 липня 2023 року №787, яким призначено службове розслідування. Також позивачем не надано доказів на підтвердження закінчення кримінального провадження, порушеного на підставі повідомлення В/ч НОМЕР_1 за частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України по факту самовільного залишення позивачем місця служби.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивач не виконував обов`язків військової служби у період з 30 червня по 03 жовтня 2023 року (96 днів).

Таким чином за період з 06 січня 2023 року по 05 січня 2024 року позивач набув право на 22 дні відпустки (30 / 365 * 269(365-96)=22,10), а за період з 06 січня 2024 року по 10 липня 2024 року 15 дні відпустки (30 / 366 * 187 = 15,32).

При цьому у період з 06 січня по 10 липня 2024 року позивач використав 10 днів відпустки. Отже при звільненні відповідач мав нарахувати і виплатити компенсацію за 22 дні відпустки за 2023 рік та 5 днів відпустки за 2024 рік, а всього за 27 днів.

Згідно наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 10 липня 2024 року №289, з урахуванням змін, внесених наказом від 21 травня 2025 року №155 позивачу нараховано та виплачено компенсацію за 35 днів відпустки, тобто на 8 днів більше ніж підлягало виплаті.

Наведене, на переконання суду, спростовує твердження позивача про недоплату йому компенсації за невикористані дні відпустки під час звільнення.

Надаючи правову оцінку вимозі позивача провести нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з огляду на звільнення за станом здоров`я, суд зауважує на таке.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Разом з тим, абзацом двадцять четвертим підпункту 3 пункту 2 статті 15 Закону України №2011-ХІІ, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їх призову на військову службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували, крім тих осіб, які при попередньому звільненні з військової служби не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день звільнення таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Проаналізувавши вищезазначені положення, колегія суддів дійшла висновку, що вказані норми містять особливі умови виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям, які проходили військову службу за призовом під час мобілізації, а саме: особливий суб`єкт отримання допомоги - військовослужбовець, який призваний на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією; обмежений період виплати одноразової грошової допомоги - виплата здійснюється за період проходження військової служби за призовом у зв`язку із мобілізацією; при виплаті такої допомоги не враховується період попередньої військової служби у мирний час.

При цьому, вказана правова норма (абзац 24 підпункту 3 пункту 2 статті 15 Закону № 2011-XII) має бланкетну норму, яка відсилає до нормативно-правового акту Кабінету Міністрів України, яким врегульовано умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період

Питання щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, врегульовані розділом ХХХІІ Порядку №260.

Згідно пункту 4 цього розділу Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, при звільненні з військової служби виплачується одноразова грошова допомога в порядку та розмірах, визначених Порядком та умовами виплати деяким категоріям військовослужбовців одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460.

Пунктом 1 названого Порядку передбачено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (далі військовослужбовці) та звільняються із служби, виплачується одноразова грошова допомога (далі допомога) в розмірі 4 відсотки місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

З огляду на викладене, твердження позивача про те, що відповідач протиправно не провів нарахування та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, є помилковим та не ґрунтується на наведених вище нормах.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 17 вересня 2024 року у справі №120/18077/23 та від 24 червня 2025 року у справі №240/21532/24.

Згідно частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно наказу командира В/ч НОМЕР_1 від 10 липня 2024 року №289, з урахуванням змін, внесених наказом від 21 травня 2025 року №155 позивачу нараховано та виплачено 9965,04 грн (20585,10 * 4% * 12).

Будь-яких доводів про те, що такий розрахунок проведений помилково, позовна заява не містить.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги у відповідній частині також не знайшли свого підтвердження.

Наведене у своїй сукупності, на переконання суду, свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Частинами 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У контексті встановлених обставин справи та правового регулювання суд доходить висновку, що відповідач діяв з дотримання вимог діючого законодавства, що не призвело до порушення прав позивача, тому у задоволенні позову належить відмовити.

Зважаючи на відсутність понесених позивачем судових витрат у справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

18.08.25