Справа № 360/1048/25
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову в ухваленні додаткового рішення

14 серпня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1048/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку письмового провадження заяву адвоката Князь Інни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі № 360/1048/25 за позовом адвоката Князь Інни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа № 360/1048/25 за позовом адвоката Князь Інни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 (далі також - позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 04.08.2025 у справі № 360/1048/25 позов адвоката Князь Інни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.01.2020 по 05.07.2022, а також виплачених у вказаний період грошової допомоги для оздоровлення за 2020, 2021 та 2022 роки, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 та 2021 роки, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704;

- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2020 по 05.07.2022, а також виплачених у вказаний період грошової допомоги для оздоровлення за 2020, 2021 та 2022 роки, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 та 2021 роки, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу у вказаному рішенні зазначено, що за відсутності будь-яких доказів на підтвердження понесення позивачем наведених витрат на правову допомогу адвоката, у суду відсутні законні підстави для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, а тому у відповідній частині вимог позову щодо їх стягнення з відповідача, відмовлено.

05.08.2025 від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, яким вона просить стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування заяви зазначено, що 11 квітня 2025 року між адвокатським бюро «ІННИ КНЯЗЬ» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2, 3.3 вказаного договору гонорар встановлюється у формі фіксованого розміру і не залежить від часу витраченого адвокатом для надання послуг клієнту. Розмір гонорару, який Клієнт сплачує Бюро за надану в межах цього договору правову допомогу за представлення інтересів Клієнта у суді першої інстанції, складає 10000,00 грн, в апеляційній інстанції - 8000,00 грн. Строк оплати гонорару - впродовж 30 календарних днів з моменту ухвалення рішення.

04.08.2025 між Бюро та ОСОБА_1 підписано акт надання правничої допомоги, яким підтверджується факт надання правової допомоги щодо представництва та захисту інтересів Клієнта в адміністративній справі № 360/1048/25 у суді першої інстанції. Сторони зауважень та скарг одна до одної стосовно виконання зазначеного доручення не мають.

Представник позивача вказує, що виходячи з конкретних обставин зазначеної справи та фінансового стану обох сторін, враховуючи складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності представник вважає, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт є співмірним з категорією складності справи і справедливим. Співмірним відшкодуванням витрат позивача на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 10000,00 грн.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06.08.2025 заяву про ухвалення додаткового судового рішення призначено до розгляду в письмовому провадженні. Також цією ухвалою запропоновано відповідачу надати письмові пояснення щодо заяви про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі № 360/1048/25.

12.08.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 подано заперечення проти заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено, що позовна заява не містить ознак проведення значного обсягу робіт з її підготовки, витраченого значного часу та використання допоміжних матеріалів, відсутні дані щодо залучення фахівця та експерта для підготовки позову, а отже, сума, яку позивач просить стягнути з відповідача в якості витрат на правову допомогу є завищеною та безпідставною.

На підставі викладеного відповідач просить відмовити в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Розглянувши заяву про ухвалення додаткового судового рішення, суд зазначає таке.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині першій статті 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина сьома статті 139 КАС України).

Аналіз вищевикладених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку.

При визначенні суми відшкодування інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, суд має виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначила, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. При цьому, учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Разом з тим, в ухвалах та постанові від 25 липня 2023 року у справі № 340/4492/22, від 08 січня 2024 року у справі № 580/3758/19, від 23 січня 2024 року у справі № 380/12348/22 Верховний Суд дійшов висновку, що за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами). Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Також у постанові від 20 серпня 2024 року у справі № 280/3862/20 Верховний Суд, серед іншого, зазначив, що визначені пунктом 3 частини першої статті 252 КАС України підстави для ухвалення додаткового рішення передбачають, що на момент ухвалення рішення у суду була можливість вирішити питання про судові витрати, однак таке питання не було вирішене. При цьому, невирішення цього питання відбулось з вини суду, а не учасника процесу.

Вказана практика Верховного Суду є усталеною та підтримана останнім також в ухвалі від 09.07.2025 у справі № 320/15525/21, де зазначено: «…витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі та обов`язку суду в будь-якому випадку задовольнити заяву про їх відшкодування.

Верховний Суд вже неодноразово аналізував наведені вище норми процесуального законодавства в розрізі випадків наявності / відсутності підстав для здійснення розподілу понесених сторонами витрат на правничу допомогу.

Так, у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимога частини восьмої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (зміст якої кореспондує положенням частини сьомої статті 139 КАС України) щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу від 07 липня 2023 року у справі № 340/2823/21, де сформував такі загальні підходи до стягнення витрат у суді касаційної інстанції.

Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів.

Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити / повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи.

Відповідно, для вирішення питання відшкодування стороні витрат на професійну правничу допомогу з`ясуванню підлягають (у сукупності) питання: (1) наявності безпосередньої правової вимоги про здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи; (2) наявності відповідної заяви про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відсутність першої із указаних обставин унеможливлює взагалі вирішення судом питання про розподіл судових витрат як у судовому рішенні за результатом розгляду справи, так і в порядку, визначеному статтею 252 КАС України. Відсутність же другої обставини (за наявності першої) унеможливлює відкладення відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 143 КАС України вирішення питання про судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у зв`язку з чим є підставою для вирішення судом цього питання саме у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Отже, підстави для розподілу судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині.

З матеріалів адміністративної справи слідує, що відзив на цю касаційну скаргу поданий не був. Також, представник позивача не долучав жодних доказів про понесення позивачем судових витрат на правничу допомогу.

Заява про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу судових витрат подана представником позивача вже після ухвалення постанови суду касаційної інстанції. Вказана заява не містить жодного обґрунтування того, які поважні причини перешкоджали позивачу чи його представнику виконати вимоги частини сьомої статті 139 КАС України (або шляхом подання доказів понесення витрат, або шляхом подання відповідної заяви з наведенням поважних причин неможливості подання таких доказів) у період з відкриття касаційного провадження по дату ухвалення судом касаційної інстанції постанови.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність процесуальних передумов для вирішення поданої представником позивача заяви про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу витрат на правничу допомогу, понесених в суді касаційної інстанції, після ухвалення судом касаційної інстанції судового рішення по суті справи.».

Застосовуючи зазначені висновки Верховного Суду до правовідносин, що виникли у цій справі, суд зазначає, що у позовній заяві позивач вказував, що орієнтовний розрахунок витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката становить 10000,00 грн та в прохальній частині позову заявлено вимоги про стягнення з відповідача цих витрат.

При цьому, жодних доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, з моменту відкриття провадження у справі та до моменту ухвалення судом рішення по суті спору, позивачем (його представником) до матеріалів справи не надано.

Не було надано також і заяви про неможливість подання з поважних причин доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу, у відповідності до положень частини 7 статті 139 та частини 3 статті 143 КАС України, та безпосередньо в позові таких обставин та відповідних клопотань не викладено.

З урахуванням викладеного суд у рішенні вказав про відсутність законних підстав для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, а тому у відповідній частині вимог, що були викладені у позові щодо їх стягнення з відповідача, суд відмовив.

При цьому слід вказати, що заява про ухвалення додаткового судового рішення в частині розподілу судових витрат, що подана представником позивача вже після ухвалення судом рішення, також не містить жодного обґрунтування того, які поважні причини перешкоджали позивачу чи його представнику виконати вимоги частини сьомої статті 139 КАС України.

До того ж, додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі по суті спору.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21 вказала, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Як вже вказувалось вище, суд у рішенні в цій справі дійшов висновку про відсутність законних підстав для вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та відмовив у відповідній частині вимог, що були викладені у позові щодо їх стягнення.

Однак, представник позивача, звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, фактично просить змінити наведені висновки суду, що, відповідно, призведе до зміни мотивувальної частини рішення у даній справі, що є неприпустимим.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

При цьому, частинами 4, 5 статті 252 КАС України визначено, що про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Додаткове рішення або ухвала про відмову у прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

За таких обставин та враховуючи наведені судом висновки у сукупності, у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення у даній справі слід відмовити.

Керуючись статтями 132, 134, 139, 143, 241, 243, 246, 252, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви адвоката Князь Інни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі № 360/1048/25 за позовом адвоката Князь Інни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Качанок