Справа № 143/221/25
Суддя: Сич С. М.
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 143/221/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15 серпня 2025 року м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді Сича С.М.,

з участю секретаря Левченко М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в місті Погребище Вінницького району Вінницької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

встановив:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Позов мотивовано тим, що 02.03.2025 року поліцейським ВП №2 Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4183596, відповідно до якої на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1190 гривень, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 - 3 КУпАП.

Із вказаною постановою він не погоджується, оскільки зазначеного адміністративного правопорушення не вчиняв.

Позивач покликається на те, що за змістом оскаржуваної постанови він 02.03.2025 року в с.Заріччя по вул.Сквирська керував транспортним засобом із номерним знаком, який закритий іншим транспортним засобом, який частково навантажений на кузов, що не дає чітко визначити символи на відстані 20 метрів, чим порушив підпункт «в» п.2.9 ПДР.

Однак, як зауважує позивач, у зв`язку із несправністю рульового механізму він дійсно у зазначений час та дату здійснював буксировку транспортного засобу з частковим навантаженням на платформу із ввімкненим ближнім світлом фар на транспортному засобі, що здійснює буксирування, та включеною аварійною світловою сигналізацією на транспортному засобі, що буксирується.

Оскільки він не вбачав у своїх діях порушення вимог ПДР, то заявив клопотання про надання йому правничої допомоги, яке було працівниками поліції проігноровано.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, безпідставною та такою, що підлягає скасуванню.

Посилаючись на наведені обставини, просить скасувати постанову поліцейського ВП №2 Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області про накладення на нього адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4183596, відповідно до якої на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1190 гривень, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 - 3 КУпАП.

Ухвалою судді від 04.04.2025 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 22-24).

Ухвалою суду від 27.05.2025 року витребувано від Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області копію запису з нагрудної камери поліцейського, який був здійснений при винесенні постанови серії ЕНА №4183596 від 02.03.2025 року старшим сержантом відділу поліцейської діяльності №2 (смт. Ружин) Бердичівського РВП ГУНП у Житомирській області Дехтяруком Д. М. (а.с.42-43).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Також просив закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив (а.с.49).

Заслухавши позивача, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із того, що за приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведеним конституційним положенням кореспондує частина перша статті 8 Закону України «Про Національну поліцію».

Згідно із п. 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Приписами п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» та ст. 222 КУпАП передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі та розглядає справи, зокрема про порушення правил дорожнього руху. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Як встановлено судом старшим сержантом відділу поліцейської діяльності №2 (смт. Ружин) Бердичівського РВП ГУНП у Житомирській області Дехтяруком Д.М. 02.03.2025 року винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4183596, відповідно до якої на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1190 гривень, за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 - 3 КУпАП.

За змістом оскаржуваної постанови позивач 02.03.2025 року в с.Заріччя по вул.Сквирська керував транспортним засобом Mercedes-Benz Sprinter 311 CDI із номерним знаком НОМЕР_1 , який закритий іншим транспортним засобом, який частково навантажений на кузов, що не дає чітко визначити символи на відстані 20 метрів, чим порушив підпункт «в» п.2.9 ПДР (а.с.38, 51-52).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови позивачеві ставиться у вину не виконання вимог підпункту «в» п.2.9 ПДР, згідно із якими водієві, зокрема, забороняється керувати транспортним засобом з номерним знаком, що закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Частиною 1 ст. 121-3 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування або експлуатація транспортного засобу без номерного знака, з номерним знаком, що не належить цьому засобу або не відповідає встановленим зразкам або вимогам, з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, перевернутим чи неосвітленим, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими), з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів, а так само вчинення інших дій, спрямованих на умисне приховування номерного знака.

Конструктивний аналіз наведеної правої норми дає підстави для висновку, що об`єктивна сторона означеного адміністративного правопорушення полягає у вчиненні декількох альтернативних діянь, кожне із яких становить самостійний склад цього правопорушення. Зокрема, такими діяннями є:

1) керування або експлуатація транспортного засобу з номерним знаком, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими);

2) керування або експлуатація транспортного засобу з забрудненим номерним знаком, якщо така забрудненість не дає можливості чітко визначити символи або буквено-числову комбінацію номерного знака з відстані двадцяти метрів.

Отже, відсутність можливості чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів через його забрудненість є обов`язковою ознакою адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121-3 КУпАП, лише у випадку керування або експлуатації транспортного засобу з забрудненим номерним знаком, і не є необхідною умовою складу цього правопорушення у разі керування або експлуатації транспортного засобу з номерним знаком, закритим іншими предметами (в тому числі прозорими).

Відтак, слід дійти висновку, що сформульована в оскаржуваній постанові об`єктивна сторона вчиненого на думку поліцейського позивачем складу адміністративного правопорушення не узгоджується із точним змістом диспозиції ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Разом із цим, суд відзначає, що відповідно до підпункту «б» п.23.2 ПДР буксирування транспортних засобів здійснюється, зокрема, із частковим навантаженням буксированого транспортного засобу на платформу або на спеціальне опорне пристосування.

В силу п.23.7 ПДР механічний транспортний засіб з рульовим керуванням, що не діє, повинен буксируватися відповідно до вимог підпункту "б" пункту 23.2 цих Правил.

Суд вважає, що здійснення буксирування транспортних засобів із частковим навантаженням буксированого транспортного засобу на платформу або на спеціальне опорне пристосування, вочевидь може створювати ситуацію, за якої номерний знак транспортного засобу, що буксирує, може бути закритий повністю або частково буксированим транспортним засобом, що само по собі виключає наявність у діях водія транспортного засобу, що буксирує, складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Водночас, слід відзначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про винуватість позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121-3 КУпАП.

Зокрема, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, на виконання ухвали суду від 27.05.2025 року повідомив, що надати копію запису з нагрудної камери поліцейського, який був здійснений при винесенні постанови серії ЕНА №4183596 від 02.03.2025 року старшим сержантом відділу поліцейської діяльності №2 (смт. Ружин) Бердичівського РВП ГУНП у Житомирській області Дехтяруком Д. М., не можливо у зв`язку з тим, що відповідно до розділу 8 наказу МВС №1026 від 18.12.2018 року «Про затвердження Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису» строки зберігання відеозаписів з портативних відеореєстраторів становить 30 діб.

Згідно із статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

У відповідності з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Згідно зі ст.ст. 73, 74 КАС України належними та допустимими є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 75, 76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Одна тільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 338/1/17.

Таким чином, відповідач, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не надав доказів про порушення позивачем вимог ПДР, що, в свою чергу, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності прийнятої поліцейським оскаржуваної постанови.

В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Відтак, суд вважає, що оспорюванню постановою про накладення адміністративного стягнення не підтверджується факт порушення позивачем вимог ПДР, оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 251, 252, 280 КУпАП, які свідчать про вчинення позивачем таких порушень, та наявність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.

Разом із цим, згідно ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Судом встановлено, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 виявив бажання скористатись правничою допомогою, про що заявив поліцейському відповідне клопотання, сформульоване на тексті оскаржуваної постанови (а.с.52).

Однак, відповідачем не надано будь яких доказів, які б свідчили про те, що поліцейським було вжито заходів щодо надання водію можливості реалізувати своє право на отримання правової допомоги.

Суд вважає, що такими діями поліцейський порушив права особи, яка притягалася до адміністративної відповідальності, тому і порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, що є самостійною та безумовною підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, що узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 18.02.2020 року у справі № 524/9827/16-а.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 не заявлялася вимога про закриття справи про адміністративне правопорушення, однак суд, ураховуючи позицію останнього в судовому засіданні, а також послуговуючись приписами ч.2 ст.9 КАС України, дійшов висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, необхідно позов задовольнити, скасувати оскаржувану постанову та водночас закрити справу про адміністративне правопорушення.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем був сплачений судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. (а.с. 7).

Статтею 1 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2020 року у справі № 543/775/17, у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI.

Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із положеннями Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028 грн.00 коп.

З огляду на викладене з 01.01.2025 року за подання до суду фізичною особою позовної заяви про оскарження постанови про адміністративне правопорушення сплачується судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.

Відтак, за наслідками розгляду справи необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 605 грн. 60 коп.

В силу п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

З огляду на викладене, суд роз`яснює позивачеві, що питання про повернення йому суми переплаченого судового збору в розмірі 605 грн. 60 коп. може бути вирішено після звернення його до суду із відповідним клопотанням.

Керуючись ст. ст.2, 9, 19, 20, 77, 139, 241-246, 250, 286 КАС України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №4183596 від 02.03.2025 року, винесену старшим сержантом поліції відділу поліцейської діяльності №2 (смт. Ружин) Бердичівського РВП ГУНП в Житомирській області Дехтяруком Дмитром Миколайовичем, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1190 гривень, за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121-3 КУпАП.

Закрити справу про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.121-3 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Бердичівського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Сторони по справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Бердичівський районний відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, місце знаходження: вул. Героїв України, 67, м.Бердичів, Житомирська область.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя