Справа № 200/3103/25
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2025 року Справа№200/3103/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок грошового забезпечення, виплатити середній заробіток,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 . Позивач просить суд: 1) визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не перерахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по вересень 2024 року включно, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по вересень 2024 року включно, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції; 3) визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 добових витрат передбачених постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно; 4) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 добові витрати передбачені постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно; 5) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 в день звільнення з військової служби відповідно до вимог ст. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», та ст. 116 КЗпП України; 6) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168 - 2022 року, середній заробіток за період з 04.02.2025 року по дату прийняття рішення судом, з включенням до середнього заробітку додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168 - 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона проходив службу з вересня 2021 року по вересень 2024 року у Військовій частині НОМЕР_2 .

Позивач зазначає, що у період вересня 2021 року по вересень 2024 року йому нараховувалось грошове забезпечення, виходячи із розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, що на думку позивача є протиправним, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник військової частини НОМЕР_2 надав суду відзив на позов ОСОБА_1 , в якому зазначив, що Постанова КМУ № 704 є підзаконним нормативно-правовим актом, яким Кабінет Міністрів України встановив види та розміри грошового забезпечення військовослужбовців.

Відповідач зазначив, що згідно з Постановою КМУ № 704 (в редакції Постанови КМУ № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня 2018 року, а мінімальна заробітна плата (чи її частина) для розрахунків розмірів цих окладів не застосовується.

З огляду на викладене, командування військової частини вважає помилковою позицію позивача щодо незастосування військовою частиною при обчисленні посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, такої розрахункової величини як мінімальна заробітна плата, оскільки зміст приміток до додатків 1 та 14 до Постанови КМУ № 704 не є нормами права та не узгоджуються з п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774.

Викладення п.4 Постанови № 704 у новій редакції та встановлення фіксованої суми, з якої обчислюються розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями, яка відповідає розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року, свідчить про відсутність підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 20.05.2023 року по 19.09.2024 року.

Таким чином, командування частини вважає необґрунтованими позовні вимоги, а тому необхідно повністю відмовити у вимогах позивача.

Крім того, відповідачем зазначено, у зв`язку із тим, що на теперішній час не вирішено питання щодо правомірності наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05.05.2024 року № 132 про відрядження ОСОБА_1 до учбового батальйону військової частини НОМЕР_2 для розширення розміщення мобілізаційного ресурсу та нарахування і виплати позивачу додаткової винагороди передбаченої постановою КМУ № 168 від 28.02.2022 року за період 05.05.2024 року по 12.07.2024 року виконання ОСОБА_1 обов`язків інструктора у відрядженні до військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_3 наразі позовні вимоги у частині визнати протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо невиплати позивачу добових витрат передбачених постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року є передчасним.

Виходячи із викладеного командування військової частини НОМЕР_2 вважає, що позовні вимоги у цій частині є необґрунтовані та безпідставні, а позивач не додав до позовної заяви жодних належних та допустимих доказів про вчинення з боку військової частини будь-яких неправомірних дій, а тому необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог і у цій частині.

Також відповідачем зазначено, що в цій справі наведений критерій щодо частки коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат, не доцільно застосовувати з огляду на те, що позивач тривалий час з моменту звільнення (з вересня 2024 року до квітень 2025 року) не звертався до суду для вирішення спору щодо належних йому сум при звільненні.

Також до суду не надано жодних доказів того, що до 2024 року позивач звертався до відповідача з приводу виплати певних сум, зокрема перерахунку грошового забезпечення.

Враховуючи вищевикладене, командуванням військової частини НОМЕР_2 виконані покладені на неї обов`язки та вжито всіх необхідних заходів для добровільного виконання рішення суду у найкоротші строки, а тому відсутня будь -яка протиправна бездіяльність внаслідок якої військова частина, як відповідач по справі, не має нести відповідальність за період затримки розрахунку при звільненні.

Позивач надав суду заперечення проти заявленого відповідачем відзиву, в якому підтримав свої позовні вимоги.

26 травня 2025 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої виклав свої позовні вимоги у наступній редакції: 1) визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не перерахування грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по вересень 2024 року включно, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції; 2) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по вересень 2024 року включно, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції; 3) визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 добових витрат передбачених постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно; 4) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 добові витрати передбачені постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно; 5) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 в день звільнення з військової служби відповідно до вимог ст. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», та ст. 116 КЗпП України; 6) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168 -2022 року, середній заробіток за період з 04.02.2025 року по дату прийняття рішення судом, з включенням до середнього заробітку додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168 - 2022 року; 7) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування за період з вересня 2021 року по 1 лютого 2023 року надбавки за вислугу років в розмірі 50 відсотків; 8) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по 1 лютого 2023 року надбавку за вислугу років в розмірі 50 відсотків, та перерахувати грошове забезпечення за вказаний період згідно до надбавки за вислугу років у розмірі 50 відсотків.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянин України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_5 .

ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 у періоди з 23.09.2021 року по 19.09.2024 року, що підтверджується відповідними витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_2 , що містяться в матеріалах справи та не заперечується сторонами.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 277 від 19.09.2024 року, ОСОБА_1 з 19 вересня 2024 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, за 2021 2023 роки позивачу прожитковий мінімуму для працездатної особи який застосовувався для розрахунку грошового забезпечення розраховувався із величини 1762,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.03.2018 року, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.

Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції, чинній до 24.02.2018 року) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

При цьому додатки 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. У зазначених примітках наведена, зокрема, інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.

Варто зазначити, що за загальним правилом, примітка застосовується законодавцем для супроводу та зв`язку з нормою права, якої вона стосується. Тобто примітка повинна бути у безпосередньому зв`язку з нормою, в даному випадку пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, і не повинна суперечити змісту основної норми, яку вона супроводжує.

Суд звертає увагу, що застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме положення основної норми Постанови № 704, пункт 4 якої має нормативний характер, тобто містить правила поведінки для невизначеного широкого кола осіб.

Проте постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (яка набрала чинності 24.02.2018 року) до Постанови № 704 внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 викладено у новій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14».

Отже, пунктом 4 Постанови № 704 було чітко визначено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18, визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб», яким, зокрема, в пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» були внесені зміни. Отже, зміни до пункту 4 постанови № 704, внесені п. 6 постанови № 103, з 01.02.2020 року не підлягають застосуванню.

Таким чином, відповідно до редакції пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до внесення змін, та вимог пункту 1 Приміток додатку 1 та пункту Примітки додатку 14 до Постанови № 704 розміри посадового окладу та окладу за військовими (спеціальними) званнями з 01.02.2020 року мають визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

З наведеного суд доходить до висновку, що саме з 29.01.2020 року - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18 діє редакція пункту 4 Постанови № 704, яка діяла до зазначених змін.

Тобто з 29.01.2020 року була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018 року.

Таким чином, з 29.01.2020 року, тобто з дня набрання чинності судовим рішенням у справі № 826/6453/18, виникають підстави для розрахунку грошового забезпечення, з урахуванням розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням та відсоткової надбавки за вислугу років, а також додаткових видів грошового забезпечення, виходячи з розміру складових, розрахованих згідно з Постановою № 704 у відповідності до вимог статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічних правових висновків дійшов й Сьомий апеляційний адміністративний суд у постановах від 22.04.2021 року у справі № 560/6752/20 та від 02.11.2021 року у справах № 240/7577/21 та № 240/8890/21.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно здійснювалось обчислення та виплата позивачу грошового забезпечення з 23.09.2021 року по 19.09.2024 року без врахування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704, відповідно до якого розміри окладів за військовим званням військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.

Слід також зазначити, що з 29.01.2020 року відновило дію правило двох розрахункових величин обчислення окладу за посадою та окладу за військовим званням, а саме: 1) розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року; 2) 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року, в тому випадку, коли у календарному році, в якому застосовується відповідна норма зазначеного підзаконного нормативно-правового акту, 50% мінімальної заробітної плати перевищують прожитковий мінімум, тобто мінімальна заробітна плата стає розрахунковою величиною для обрахунку посадових окладів.

Суд також зазначає, що Постанова КМУ № 704 року є підзаконним нормативно-правовим актом.

Юридична сила закону як джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 85 Конституції України прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Відтак, відповідачів належить зобов`язати здійснити перерахунок та виплату позивачці грошового забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення) за спірний період виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2021 року, на 01.01.2022 року, на 01.01.2023 року та на 01.01.2024 року на відповідний коефіцієнт, згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністру України № 704 від 30.08.2017 року, з урахуванням вже виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про визнання противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати ОСОБА_1 добових витрат передбачених постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно та зобов`язання військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 добові витрати передбачені постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно, суд зазначає наступне.

Під час проходження служби я в період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно був відряджений до м. Житомир у складі учбового батальйону, що підтверджується наказами № 1550 від 04.05.2024 року, та № 205 від 14.07.2024 року.

Оскільки відповідачем не було виплачено позивачу добові витрати під час відрядження, він 15.04.2025 року з метою урегулювання питання виплат добових в досудовому порядку до військової частини НОМЕР_2 направив досудову претензію проханням до 30.04.2025 року виплатити вказану заборгованість в повному обсязі, проте ВЧ НОМЕР_2 було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті добових.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 року № 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» (далі Постанова № 98) затверджено суми витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, згідно з додатком 1.

У відповідності до додатку 1 до Постанови № 98 сума добових витрат в межах України складає 300 грн.

Відповідно до п. 5 Постанови № 98 підприємства, установи та організації, що направляють працівників у відрядження, забезпечують їх коштами як аванс для здійснення поточних витрат (у межах України - у національній валюті, за кордон - у валюті держави, до якої відряджається працівник, або у доларах США/євро, або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку, встановленим на день подання уповноваженому банку розрахунку витрат на відрядження). Аванс перераховується на поточний рахунок працівника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням платіжних карток, або рахунок підприємства, установи, організації, що направляють працівника у відрядження, операції за яким можуть здійснюватися з використанням корпоративних платіжних карток.

Відповідно до п. 7 Постанови № 98 установити, що державним службовцям, а також іншим особам, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок коштів бюджетів, за наявності підтвердних документів, поданих у паперовій або електронній формі, відшкодовуються:1) витрати: на проїзд (у тому числі на перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад, а також за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті);на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях; на побутові послуги, що включені до рахунків на оплату вартості проживання у місцях проживання (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), але не більш як 10 відсотків сум добових витрат для держави, до якої відряджається працівник, визначених у додатку 1 до цієї постанови, за всі дні проживання; на бронювання місць у готелях (мотелях) у розмірах не більш як 50 відсотків вартості місця за добу; на користування постільними речами в поїздах; на оформлення закордонних паспортів; на оформлення дозволів на в`їзд (віз); на оплату вартості страхового поліса життя або здоров`я відрядженого працівника або його цивільної відповідальності (у разі використання транспортного засобу) за наявності документального підтвердження про сплату страхового платежу, якщо згідно із законами держави, до якої відряджається працівник, або держав, територією яких здійснюється транзитний рух до зазначеної держави, необхідно здійснити таке страхування; на обов`язкове страхування та інші документально оформлені витрати, пов`язані з правилами в`їзду та перебування у місці відрядження; на оплату службових телефонних розмов.

Згідно положень ст. 121 КЗпП України працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовими відрядженням. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада).

Відповідно до положень Наказу Міністерства фінансів України «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» № 59 від 13.03.1998 року, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника підприємства, об`єднання, установи, організації (далі - підприємства) на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи. Підприємство, що відряджає працівника, здійснює реєстрацію особи, яка вибуває у відрядження, у спеціальному журналі за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції. Направлення працівника підприємства у відрядження здійснюється керівником цього підприємства або його заступником і оформляється наказом (розпорядженням) із зазначенням: пункту призначення, назви підприємства, куди відряджений працівник, строку і мети відрядження.

Отже, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно не виплачено ОСОБА_1 добові витрати передбачені постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно.

Суд не приймає посилання представник відповідача на те, що 09.04.2025 року Донецьким окружним адміністративним судом ухвалено рішення по адміністративній справі № 200/8404/24, яким суд визнав протиправним та скасував наказ командира військової частини від 05.05.2024 року № 132 (по стройовій частині) в частині визначення мети відрядження ОСОБА_1 - облаштування польових таборів (розширення розміщення мобілізаційного ресурсу) та забезпечення життєдіяльності зведеного навчального батальйону, оскільки даний факт не заперечує того, що позивач знаходився у відрядженні.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування за період з вересня 2021 року по 1 лютого 2023 року надбавки за вислугу років в розмірі 50 відсотків та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по 1 лютого 2023 року надбавку за вислугу років в розмірі 50 відсотків, та перерахувати грошове забезпечення за вказаний період згідно до надбавки за вислугу років у розмірі 50 відсотків, суд зазначає наступне.

Як вбачається з Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині), вислуга років ОСОБА_1 у Збройних Силах становить: календарна: 25 років 06 місяців 16 днів, з урахуванням пільгової 36 років 11 місяців 19 днів.

Згідно наказу про прийом ОСОБА_1 на контрактну службу до в/ч НОМЕР_2 № 287 від 23.09.2021 року вказується що ОСОБА_1 потрібно виплачувати надбавку за особливості проходження військової служби з урахуванням окладу та надбавки за вислугу років.

Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначено Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до п.4 Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до пп. 13.1 розділу ХІІІ Правила виплати надбавки за вислугу років Порядку № 260, військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби) щомісячно виплачується надбавка за вислугу років на військовій службі у відсотках посадового окладу (за основною чи тимчасово займаною посадою) з урахуванням окладу за військовим званням у таких розмірах: від 1 до 5 років - 25 відсотків; від 5 до 10 років - 30 відсотків; від 10 до 15 років - 35 відсотків; від 15 до 20 років - 40 відсотків; від 20 до 25 років - 45 відсотків; від 25 і більше років - 50 відсотків.

Вислуга років для виплати надбавки обчислюється з дня початку до дня закінчення проходження військової служби відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Для виплати надбавки за вислугу років зараховуються періоди: зазначені в постанові Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (зі змінами);

проходження військової служби, які зараховуються на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за півтора місяця на посадах, передбачених у штатах кораблів, катерів, морських суден або самохідних рейдових суден (далі - кораблі (судна)), у тому числі, які ремонтуються, а також на посадах, передбачених в управліннях груп, ланок, загонів, дивізіонів, бригад і центрів, до складу яких входять кораблі (судна), які постійно розміщені на кораблях (суднах);

проходження військової служби під час виконання обов`язків у складі національного контингенту і національного персоналу, які зараховуються на пільгових умовах з розрахунку один місяць служби за три місяці.

Для виплати надбавки за вислугу років військовослужбовцям, призваним або прийнятим на військову службу із запасу, зараховуються всі періоди попередньої служби.

Періоди служби, які підлягають зарахуванню до вислуги років у пільговому порядку, обчислюються відповідно до чинного законодавства України.

Періоди служби, обчислені на пільгових умовах відповідно до раніше встановленого порядку, перерахунку в бік зменшення не підлягають.

Згідно з п.п. 6, 7 розділу IV Порядку № 260 для виплати надбавки за вислугу років командир військової частини щорічно станом на 01 січня оголошує наказом вислугу років військовослужбовців.

Наказ видається на підставі особових справ військовослужбовців та інших документів (за їх наявності), що підтверджують проходження військової служби. Календарна та пільгова вислуга років зазначаються окремо.

Військовослужбовцям, які прибули до військової частини для подальшого проходження служби, виплата надбавки за вислугу років здійснюється на підставі інформації про вислугу років, зазначеної у грошовому атестаті.

Після надходження до військової частини особової справи військовослужбовця вислуга років для виплати йому надбавки оголошується наказом командира військової частини.

Аналіз вказаних положень Порядку № 260 вказує, що командир військової частини оголошує наказом обсяг вислуги років військовослужбовців, який враховується для обчислення надбавки за вислугу років. При цьому, наказ видається на підставі особових справ військовослужбовців та інших документів (за їх наявності).

Таким чином, оскільки з огляду на положення п.п. 6, 7 розділу IV Порядку № 260 нарахування та виплата надбавки за вислугу років здійснюється на підставі визначеної командиром військової частини щорічно станом на 01 січня вислуги років військовослужбовців, що оголошується відповідним наказом, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок надбавки за вислугу років є передчасними, оскільки станом на час розгляду справи відповідач не здійснив правильний обрахунок вислуги років ОСОБА_1 .

В той же час, суд зазначає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача без втручання в дискреційні повноваження ВЧ НОМЕР_2 , є зобов`язати відповідача зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з вересня 2021 року по 1 лютого 2023 року з урахуванням надбавки за вислугу років в належному розмірі у відповідності до наявності його вислуги років.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 в день звільнення з військової служби відповідно до вимог ст. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», та ст. 116 КЗпП України та зобов`язання військової частини НОМЕР_2 відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України виплатити ОСОБА_1 , з урахуванням додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168 - 2022 року, середній заробіток за період з 04.02.2025 року по дату прийняття рішення судом, з включенням до середнього заробітку додаткової винагороди передбаченою постановою КМУ № 168 - 2022 року, суд зазначає наступне.

За частиною 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17.

При цьому, суд звертає увагу на те, що аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2020 року у справі № 806/305/17.

Крім того, у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Суд також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 КЗпП України, вказав на те, що згідно зі статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак, стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: факту невиплати належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час звернення позивача до суду з цим позовом, остаточного розрахунку із позивачем ще не було проведено, а саме суми які вирішуються у даній справі та у цьому рішенні.

У той же час, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-39цс11, для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що визначаючись щодо розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати зокрема: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Вказані висновки застосовані Верховним Судом і у адміністративній справі №816/1640/17(постанова від 20 травня 2020 року).

Отже, для проведення розрахунків належної до виплати суми компенсації втрати частини доходів суд має, зокрема, встановити розмір недоплаченої суми, визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника та період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості.

Водночас, суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, суд, вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок грошового забезпечення, виплатити середній заробіток, підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі № 200/3103/25 не здійснювати.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок грошового забезпечення, виплатити середній заробіток задовольнити частково.

Визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не перерахування грошового забезпечення ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з вересня 2021 року по вересень 2024 року включно, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) перерахувати грошове забезпечення ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з вересня 2021 року по вересень 2024 року включно, відповідно до пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» у первісній редакції.

Визнати противоправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо не виплати ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) добових витрат передбачених постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) добові витрати передбачені постановою КМУ від 02.02.2011 року № 98 за період з 04.05.2024 року по 13.07.2024 року включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з вересня 2021 року по 1 лютого 2023 року з урахуванням надбавки за вислугу років в належному розмірі у відповідності до наявності його вислуги років.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко