Справа № 522/16017/25-Е
Суддя: Науменко А. В.
Дата ухвалення: 2025-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 522/16017/25-Е

Провадження № 2-а/522/400/25

13 серпня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Науменко А.В.,

при секретарі судового засідання Звонецької І.М.,

розглянув у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним дій та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

15.07.2025 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним дій та скасування рішення.

ОСОБА_2 , громадянин Туреччини, звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про його примусове повернення до країни походження.

Позивач обґрунтовує позовну заяву тим, що під час винесення оскаржуваного рішення від 04.01.2024 року було порушено його право на послуги перекладача, оскільки він не володіє ані українською, ані російською мовами. Хоча в рішенні зазначено, що Позивач відмовився від перекладача, він стверджує, що не міг свідомо відмовитися від послуг перекладача через незнання мови, якою йому надавали документ для підписання. Представники міграційної служби, на думку Позивача, не роз`яснили йому зміст рішення, його права, наслідки його прийняття та строки для виїзду, що є грубим порушенням як внутрішнього законодавства, так і міжнародних норм, зокрема, Декларації ООН про права людини у відношенні осіб, що не є громадянами країни, та Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач також вказує на відсутність двох свідків, які мали б підтвердити факт його відмови від перекладача, як того вимагає Інструкція про примусове повернення та видворення. Крім того, він зазначає, що йому не було вручено копію оскаржуваного рішення, що перешкодило йому належним чином виконати його та вчасно виїхати з України. Це, у свою чергу, призвело до прийняття іншого рішення про заборону йому в`їзду в Україну. Позивач зауважує, що затримка з виїздом була зумовлена об`єктивними причинами: втратою паспорта, необхідністю отримання нового свідоцтва на повернення, фінансовими труднощами та складнощами з придбанням квитка на літак.

Позивач просить суд поновити строки на оскарження, оскільки дізнався про порушення своїх прав лише 16.06.2025 року, після отримання адвокатом відповіді на запит, та задовольнити позов, визнавши протиправним і скасувавши рішення про примусове повернення..

Ухвалою суду від 21.07.2025 року вирішено поновити позивачу строк на звернення до суду та справу призначити до розгляду.

24.07.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало відзив на позов громадянина Туреччини ОСОБА_3 , заявляючи, що позов слід залишити без розгляду. Відповідач стверджує, що Позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду, оскільки був ознайомлений з рішенням про примусове повернення ще 04.01.2024, тоді як позов подав лише 14.07.2025. Це рішення було прийнято після того, як було встановлено, що ОСОБА_4 перебував в Україні незаконно, перевищивши дозволений термін перебування більш ніж на 30 днів. За це його притягнули до адміністративної відповідальності зі сплатою штрафу. Відповідач зазначає, що в рішенні, яке Позивач підписав, він підтвердив, що ознайомлений із змістом та наслідками, зобов`язався покинути країну у встановлений термін (до 02.02.2024) і не потребував перекладача. За даними міграційної служби, Позивач виїхав з України лише 11.02.2024, порушивши встановлений термін. Відповідач посилається на принципи Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначаючи, що Позивач недобросовісно користується своїми процесуальними правами, оскільки міг звернутися до суду раніше. На думку міграційної служби, такі дії спрямовані на затягування судового процесу, а пропущений строк звернення є достатньою підставою для залишення позову без розгляду.

31.07.2025 року від Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначили, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області не визнає позовні вимоги громадянина Туреччини ОСОБА_3 про скасування рішення щодо його примусового повернення, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Відповідач стверджує, що оскаржуване рішення було прийнято на законних підставах.

Позивача було виявлено 04.01.2024 року, і було встановлено, що він перебуває на території України незаконно, перевищивши термін перебування більш ніж на 30 днів. За це порушення його притягнули до адміністративної відповідальності та наклали штраф. Оскільки Позивач не звертався із заявою про добровільне повернення, ГУ ДМС в Одеській області, діючи в межах своїх повноважень та відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», прийняло рішення про його примусове повернення, зобов`язавши покинути територію України до 02.02.2024 року.

Відповідач відхиляє доводи Позивача щодо відсутності перекладача. Посилаючись на статтю 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», Відповідач зазначає, що Позивачу було запропоновано послуги перекладача, але він відмовився від них, що підтверджується його підписом на документах. ГУ ДМС в Одеській області наголошує, що Позивач розумів суть пред`явлених йому матеріалів та наслідки. Також Відповідач посилається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, які не визнають порушенням прав, якщо іноземець сам відмовився від послуг перекладача.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

ГУ ДМС в Одеській області 04.01.2024 прийнято рішення № 014765 про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача та зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 02.02.2024.

Позивач обґрунтовує позовну заяву тим, що під час винесення оскаржуваного рішення від 04.01.2024 року було порушено його право на послуги перекладача, оскільки він не володіє ані українською, ані російською мовами. Хоча в рішенні зазначено, що Позивач відмовився від перекладача, він стверджує, що не міг свідомо відмовитися від послуг перекладача через незнання мови, якою йому надавали документ для підписання. Позивач також вказує на відсутність двох свідків, які мали б підтвердити факт його відмови від перекладача, як того вимагає Інструкція про примусове повернення та видворення. Крім того, він зазначає, що йому не було вручено копію оскаржуваного рішення, що перешкодило йому належним чином виконати його та вчасно виїхати з України.

Відповідач зазначає, що позивачу було запропоновано перекладача, від якого він відмовився, про що свідчить його підпис у документах.

Суд встановлює, що предметом оскарження є рішення суб`єкта владних повноважень про примусове повернення іноземця в країну походження.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25 квітня 2019 року № 2704-VIII в редакції від 19.04.2020 з особою, яка не розуміє державної мови, працівник органу правопорядку, розвідувального органу, державного органу спеціального призначення з правоохоронними функціями може спілкуватися мовою, прийнятною для сторін, а також за допомогою перекладача.

У відповідності до розділу ІІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150, рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.

Суд акцентує, що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.12.1985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, рішення у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989 та рішення у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі № 522/14605/17 зазначив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Оскаржуване рішення викладено на українській мові, на якому є запис про його отримання позивачем та в графі про перекладача написано на українській мові - «не потрібен».

Суд звертає увагу, що Верховний Суд наголошує, що залучення перекладача до участі в розгляді адміністративної справи є правом особи, а не його обов`язком. У разі реальної потреби залучати перекладача орган міграційної служби в такому випадку зобов`язаний його забезпечити.

До того ж, у статті 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під назвою «Заборона зловживання правами» передбачено, що жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції».

Оскільки у спірних правовідносин позивач сам відмовився від участі перекладача, то за таких умов Суд не вважає його право порушеним.

Відмова особи від права на перекладача, зафіксована у процесуальних документах, покладає на цю особу ризик та відповідальність за наслідки такого рішення. Згідно з усталеною судовою практикою, зокрема, висловленою Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2023 року у справі № 522/7918/22 та від 16 березня 2023 року у справі № 522/5661/22, залучення перекладача є правом, а не обов`язком особи. Відповідно, якщо особа, що є учасником адміністративного провадження, заявляє про відсутність потреби у перекладачі, це вважається свідомою відмовою від реалізації цього права.

У контексті цього випадку, де оскаржуване рішення було викладено українською мовою з чітким записом про відмову позивача від послуг перекладача, суд не вбачає порушення його прав. Позивач повинен дотримуватися вимоги розумної обачності при підписанні будь-яких офіційних документів. Відмова від перекладача без надання переконливих доказів введення в оману не може бути використана як підстава для скасування законних дій державного органу. Відсутність доказів на підтвердження недобросовісних дій з боку відповідача свідчить про те, що позивач добровільно прийняв на себе ризик, пов`язаний з підписанням документів, зміст яких йому міг бути невідомим.

На підставівикладеного,керуючись ст.ст.242-246,250,286,288,295,297КАС України,ст.ст.7,9,33,203,245,248,251,252,268,274,278-280КУпАП,суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним дій та скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Науменко А.В.

13.08.25