Справа № 520/3180/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року

м. Київ

справа №520/3180/25

адміністративне провадження №К/990/17788/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Кашпур О.В.,

суддів - Соколова В.М., Уханенка С.А.,

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу

за позовом ОСОБА_1 до заступника керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області Мозгового Максима Леонідовича, прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області Сімоненко Крістіни Юріївни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року, постановлену суддею Шевченком О.В., і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Спаскіна О.А., суддів Присяжнюк О.В., Любчич Л.В.,

У С Т А Н О В И В :

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до заступника керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області Мозгового Максима Леонідовича, прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області Сімоненко Крістіни Юріївни, у якому просив:

- визнати бездіяльність прокурора К.Ю. Сімоненко, яка полягає у не видачі позивачу довідки про прийняття і реєстрацію повідомлення від 25 вересня 2024 року такими, що порушили його права, гарантовані пунктом 3 частини другої статті 53-3 Закону України «Про запобігання корупції»;

- визнати бездіяльність прокурора К.Ю. Сімоненко щодо не роз`яснення позивачу прав викривача при прийнятті повідомлення від 25 вересня 2024 року такими, що порушили його права, гарантовані пунктом 1 частини другої статті 53-3 Закону України «Про запобігання корупції»;

- визнати бездіяльність заступника керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області М. Мозгового стосовно не здійснення дій по організації внесення відомостей про повідомлення позивача від 25 вересня 2024 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів неправомірною, такою, що позбавило позивача будь-яких прав викривача при розгляді вказаного повідомлення;

- визнати рішення заступника керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області М. Мозгового написати позивачу листа №62-647-24 від 26 вересня 2024 року таким, що порушило його права, гарантовані пунктом 13 частини другої статті 53-3 Закону України «Про запобігання корупції»;

- визнати дії прокурора К. Сімоненко та заступника керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області М. Мозгового такими, що перешкодили позивачу у набутті прав, гарантованих п.п. 2, п. 4, п. 8, п.п. 9, п. 10, п. 11, п. 13 ч. 2 Закону України «Про запобігання корупції», неправомірними;

- зобов`язати прокурора К.Ю. Сімоненко видати позивачу довідку про прийняття і реєстрацію його повідомлення від 25 вересня 2024 року;

- зобов`язати прокурора К.Ю. Сімоненко роз`яснити позивачу права викривача;

- зобов`язати заступника керівника Харківської окружної прокуратури Харківської області М. Мозгового організувати внесення відомостей про повідомлення позивача від 25 вересня 2024 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що повідомити позивача наданням відповідного ідентифікатора.

ІІ. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2. Харківський окружний адміністративний суд ухвалою від 18 лютого 2025 року відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Роз`яснив позивачу, що цей спір віднесено до юрисдикції місцевого загального суду, який слід розглядати в порядку кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

3. Другий апеляційний адміністративний суд постановою від 02 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року - без змін.

ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги

4. ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

5. Також ОСОБА_1 у касаційній скарзі, керуючись частиною п`ятою статті 346, частиною першою статті 347 КАС України, клопочить про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки ця справа щодо підсудності розгляду питання захисту прав викривача, гарантованих Законом України «Про запобігання корупції», містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

6. У касаційній скарзі скаржник висловлює незгоду з оскаржуваними судовими рішеннями та висновками судів попередніх інстанцій. Зазначає, що, відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі з тих підстав, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд надумав формальні обставини, за яких вирішив, що питання позовних вимог підлягають розгляду згідно із КПК України. При цьому суд навів судову практику, яка стосується оскарження дій, через норми КАС України, щодо невнесення відомостей з заяви про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР). Між тим, позовні вимоги у цій справі стосуються порушених прав позивача як викривача, які гарантовані Законом України «Про запобігання корупції» при прийнятті, реєстрації та розгляді повідомлення про корупційне правопорушення. Такий порядок розгляду повідомлення про корупцію визначений Законом України «Про запобігання корупції» як стадія попереднього розгляду такого повідомлення. Ця стадія розгляду повідомлення про корупцію має різні результати вирішення питання, але на першій стадії прийняття, реєстрації та попереднього розгляду повідомлення про корупційне правопорушення норми КПК України не застосовуються. Окрім того, позивач намагався здійснити захист порушених прав викривача через норму КПК України, але в цьому йому було відмовлено, оскільки такі вимоги не розглядаються за нормами КПК України. Тому суд не мав права відмовляти позивачу у відкритті провадження у справі, посилаючись на норми КПК України, оскільки останній оскаржує невиконання норм Закону України «Про запобігання корупції», а не будь-які інші дії, що розглядаються за нормами КПК України. При цьому стаття 303 КПК України визначає виключно ті рішення та дії прокурора, які оскаржуються слідчому судді, й в перелік означених цією статтею випадків не входить оскарження слідчому судді невиконання норм Закону України «Про запобігання корупції». Скаржник наголошує, що він не знайшов захисту порушеного права у процесі розгляду відповідного питання через норми КПК України, так як йому в цьому було відмовлено шляхом недопуску до правосуддя. Водночас позивачу гарантовано право на звернення до суду щодо оскарження дій, бездіяльності та рішень державних органів і їх посадових осіб. Порядок розгляду повідомлень про будь-які корупційні правопорушення визначено частиною третьою статті 53-2 Закону України «Про запобігання корупції», а при прийнятті повідомлення про будь-яке корупційне правопорушення виконуються положення абзацу 3 частини другої статті 53-1 Закону України «Про запобігання корупції».

7. ОСОБА_1 указує, що його позовні вимоги стосуються порушення прав викривача, які виникли при поданні ним 25 вересня 2024 року повідомлення про корупційне правопорушення, а не його порядку розгляду. Порядок розгляду повідомлення позивача дійсно визначено нормами КПК України, яким він і скористався, але це вже була наступна дія захисту його прав через статтю 303 КПК України, яка передбачає оскарження бездіяльності прокурора щодо невнесення інформації з повідомлення до ЄРДР. Проте нормою наведеної статті взагалі не передбачено можливості оскаржувати бездіяльність прокурора, яка стосується питання його дій при прийнятті документа. Дійсно відносини щодо дотримання посадовими особами вимог Закону України «Про запобігання корупції» при прийнятті, реєстрації та внесенні інформації в Єдиний портал повідомлень викривачів законодавством не врегульовані, але це не дає підстав для відмови позивачу у захисті права, гарантованого статтею 55 Конституції України. Суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи позивачу у відкритті провадження у справі за вказаними у позові вимогами, порушили права останнього, які гарантовані статтею 55 Конституції України та частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, шляхом недопуску до правосуддя за захистом порушених прокурорами прав викривача.

ІV. Рух справи у суді касаційної інстанції

8. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Кашпур О.В., суддів Соколова В.М., Уханенка С.А. ухвалою від 05 травня 2025 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

9. Відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

10. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В. від 13 серпня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами на 14 серпня 2025 року.

V. Позиція Верховного Суду

11. Підставою для відкриття касаційного провадження у справі №520/3180/25 стало оскарження судових рішень, зазначених у частині другій статті 328 КАС України, і посилання скаржника на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

12. Надаючи оцінку обґрунтованості касаційної скарги та оскаржуваним судовим рішенням судів попередніх інстанцій, Верховний Суд, з урахуванням приписів статті 341 КАС України, виходить із таких міркувань.

13. Однією із закріплених у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав.

14. Забезпечення вказаного права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України, у частині другій статті 55 якої закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

15. Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

16. Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

17. Відповідно до частин першої та другої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

18. Завданням адміністративного судочинства, у силу норм частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

19. За визначеннями, наведеними у пунктах 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

20. Суб`єкт владних повноважень означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

21. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

22. Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач уважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їхньої реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

23. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим і відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

24. Тож, під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

25. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

26. Приписами пункту 2 частини другої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

27. У силу частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

28. За визначенням, наведеним у пункті 10 частини першої статті 3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

29. За приписами статті 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування (частина перша). Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР (частина друга). Здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя). Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається (частина четверта).

30. Відповідно до частини першої статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

31. Рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження визначено приписами статті 303 КПК України. Зокрема, згідно із пунктом 1 частини першої цієї статті, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником. Відповідно до частини другої цієї статті скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

32. Скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - слідчим суддею Вищого антикорупційного суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави (частина перша статті 306 КПК України).

33. Конституційний Суд України у Рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 роз`яснив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

34. У Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України указав, що, здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність указаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ. Конституційний Суд України вирішив, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

35. Велика Палата Верховного Суду та Верховний Суд неодноразово зазначали про те, що суд адміністративної юрисдикції, як правило, не повинен з`ясовувати законність процесуальних дій у кримінальному провадженні. З`ясування судом адміністративної юрисдикції законності процесуальних дій у кримінальному провадженні може негативно позначитися на перебігу і результатах кримінального провадження з точки зору виконання його завдань. Правомірність/протиправність процесуальних дій/бездіяльності у кримінальному провадженні перевіряється судом за правилами, передбаченими КПК України.

36. Отже, аналіз кримінально-процесуальних норм дає чітке визначення суб`єктного складу, процедури ініціювання та початку досудового розслідування, а також порядку оскарження дій чи бездіяльності слідчого, прокурора у разі нездійснення ними процесуальних дій, які вони зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк. Дії чи бездіяльність, зокрема, прокурора, пов`язані з обов`язком внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення, є процесуальною діяльністю, порядок здійснення якої внормований положеннями кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися як владна управлінська функція.

37. Під час здійснення дій, пов`язаних із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, прокурори виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Відповідні дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

38. Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 25 вересня 2024 року звернувся до Харківської окружної прокуратури Харківської області з повідомленням про корупційне кримінальне правопорушення й у поданому позові ОСОБА_1 фактично оскаржує дії/бездіяльність відповідачів щодо прийняття та розгляду вказаного повідомлення.

39. У межах спірних правовідносин сторони діють як учасники кримінального провадження, права і обов`язки яких визначені кримінальним процесуальним законом. Це також підтверджується ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Харкова від 14 жовтня 2024 року в справі №639/6382/24, якою скаргу ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано уповноважених посадових осіб Харківської окружної прокуратури Харківської області внести до ЄРДР відомості за повідомленням ОСОБА_1 про кримінальні правопорушення від 25 вересня 2024 року протягом 24 години з моменту отримання копії ухвали, про що повідомити заявника та розпочати досудове розслідування.

40. Тож, оскільки оскаржувані позивачем дії/бездіяльність посадових осіб Харківської окружної прокуратури Харківської області фактично пов`язані з реалізацією процесуальних функцій та виконанням обов`язків, визначених кримінальним процесуальним законом, питання, які є предметом цього спору, регламентуються КПК України і мають вирішуватися в рамках кримінального процесуального законодавства, про що дійшли правильних висновків суди попередніх інстанцій.

41. Не знайшли свого підтвердження аргументи скаржника про те, що цей спір підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства, так як стосується питання порушення відповідачами відносно позивача як викривача приписів Закону України «Про запобігання корупції», оскільки, з огляду на характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі, заявлений спір не має ознак публічно-правового спору і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.

42. Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі, суди попередніх інстанцій слушно виходили з того, що спір у цій справі не може бути предметом розгляду в адміністративному суді. Перевірка правомірності/протиправності дій/бездіяльності відповідачів, зважаючи на приписи пункту 2 частини другої статті 19 КАС України, знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, відповідне оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України.

43. Доводи, викладені у касаційній скарзі, ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав уважати, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до необґрунтованої відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

44. Підстави для передачі справи на розгляд, зокрема, Великої Палати Верховного Суду визначає стаття 346 КАС України, у частині п`ятій якої передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

45. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до норм частини п`ятої статті 346 КАС України, суд у кожному конкретному випадку, з урахуванням порушеного питання оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо існування проблеми у застосуванні відповідної норми права, а також оцінює, чи необхідна така передача для формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права. При цьому наявність виключної правової проблеми надає касаційному суду право та, відповідно, не покладає на нього обов`язку передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

46. Наведене позивачем обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не містить відповідних підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду цієї справи. Водночас інші підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, передбачені статтею 346 КАС України, не охоплюються доводами заявленого скаржником клопотання.

47. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

48. З огляду на наведене та приписи статті 350 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваних ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року в справі №520/3180/25 - без змін.

VІ. Судові витрати

49. Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 346, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

П О С Т А Н О В И В :

1. Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи №520/3180/25 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

2. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

3. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2025 року в справі №520/3180/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О. В. Кашпур

Судді: В. М. Соколов

С. А. Уханенко