Справа № 440/9960/24
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2025-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 р. Справа № 440/9960/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, по справі № 440/9960/24

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні, компенсації втрати частини доходу та зобов`язання вчинити певні дії.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі відповідач) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України по ненарахуванню та невиплаті ОСОБА_1 :

- середнього заробітку, за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 16.04.2018 року по 27.07.2024 року,

- компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум індексації грошового забезпечення за період з 23.03.2001 року по 31.12.2007 року включно та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року - квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - червень 2016 року, вересень 2016 року - листопад 2016 року, січень 2017 року - 28.02.2018 року;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток, за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 16.04.2018 року по 27.07.2024 року, в сумі 99 757,84 грн.;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, за весь час затримки виплати, за період з 23.03.2001 року по 31.12.2007 року включно та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року - квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - червень 2016 року, вересень 2016 року - листопад 2016 року, січень 2017 року - 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 27.07.2024 року;

встановити судовий контроль.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99757,84 грн.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, за весь час затримки виплати, за період з 23.03.2001 року по 31.12.2007 року включно та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - червень 2016 року, вересень 2016 року - листопад 2016 року, січень 2017 року - 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 27.07.2024 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 440/9960/24 скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що необхідною умовою для звернення до суду з позовом про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати є звернення особи до підприємства, установи або організації із заявою про виплату відповідної компенсації на підставі Закону № 2050- III, за наслідками розгляду якої власник чи уповноважений ним орган (особа) може або задовольнити таку заяву та виплатити відповідну компенсацію, або відмовити у її виплаті. А тому тільки в разі відмови власника або уповноваженого ним органу (особи) виплатити таку компенсацію особа набуває право на звернення до суду з позовом про зобов`язання у судовому порядку виплатити відповідну компенсацію. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №240/186/20, від 17.11.2021 у справі №460/4188/20, від 03.05.2022 у справі № №200/14472/19-а. Відповідач зазначає, що позивач до відповідача з заявою про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення та про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 НГУ не звертався.

Окрім того, відповідач зазначає, що заявлені позовні вимоги у даній справі, повністю дублюються з вимогами, які є предметом розгляду адміністративної справи № 440/141/24, подані з однакових підстав та мають тотожний склад учасників.

Також відповідач зазначає, при винесені рішення судом першої інстанції стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 99 757,84 грн. Проте, судом першої інстанції не взято до уваги, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням проведених виплат на підставі рішень судів у справах №440/15046/23, 440/141/24 складе 189 650,84 грн. (31 244,16 + 58 648,84 +99 757,84), що майже в 2 рази перевищує розмір суми нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення (189 650,84 /104 473,99).

Позивач, подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій просив суд апеляційної інстанції, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України у період з 21.03.2001 по 26.11.2009 та з 29.12.2010 по 16.04.2018.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 06.04.2018 №44 о/с позивач призначений командиром військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.04.2018 (по стройовій частині) виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 16.04.2018.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №440/8828/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період: з 23.03.2001 по 31.12.2007 включно із застосуванням індексу споживчих цін у відповідності до вимог статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року - квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - червень 2016 року, вересень 2016 року - листопад 2016 року, січень 2017 року - 28.02.2018.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №440/8828/22 відповідач нарахував та виплатив ОСОБА_1 27.07.2024 року індексацію грошового забезпечення у сумі 94653,71 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки індексація грошового забезпечення, що нарахована ОСОБА_1 на виконання судового рішення, вчасно не була виплачена позивачу, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на одержання компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, нарахованої на підставі рішення суду.

Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що спірний період за який позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі №440/8828/22 є з 22.12.2023 (день, в який відповідач здійснив позивачу виплату другої частини суми індексації на виконання постанови суду по справі №440/8828/22) по 27.07.2024 (день, в який відповідач здійснив позивачу виплату третьої частини суми індексації на виконання постанови суду по справі №440/8828/22) у розмірі 99757,84 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам з урахуванням доводів сторін та висновків суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо середнього заробітку, за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 16.04.2018 року по 27.07.2024 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України (в редакції, що була чинною до 19.07.2022) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З аналізу вищенаведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Для захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця можливо застосувати відповідальність. Однак, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 року (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає 6 місяців.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, однак не більше ніж за 6 місяців такого прострочення.

Аналіз вищенаведених норм права дозволяє дійти висновку, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України є за свою правовою природою мірою відповідальності у вигляді певної компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, тобто, санкцію для останнього за невиплату при звільненні належних працівнику коштів.

На переконання колегії суддів, при вирішенні спірних правовідносин необхідно врахувати останню правову позицію Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 по справі № 440/6856/22, сформовану щодо застосування положень статті 117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, та після цієї дати при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Так, у вищенаведеній постанові, Судова палата зазначила, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності та недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважала, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

За висновком Судової палати, у разі якщо спірний період стягнення середнього заробітку охоплюється періодом до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього, такий період умовно варто поділити на 2 частини та враховувати норми статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та приписи чинної редакції статті 117 Кодексу законів про працю України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

При цьому, на виконання норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Застосовуючи наведений підхід Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що у цій справі період з 17.04.2018 (наступний день після дати звільнення позивача) до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 по 26.07.2024 включно (день, що передує даті виплати позивачу перерахованого на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі № 440/8828/22 грошового забезпечення у розмірі 94 653, 71 грн.) регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважає, що він має право на перерахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, за період з 16.04.2018 року по 27.07.2024 року.

З цього приводу слід зазначити, що матеріалами справи підтверджено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 06.04.2018 №44 о/с позивач призначений командиром військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України та на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 16.04.2018 (по стройовій частині) виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 16.04.2018.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №440/8828/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період: з 23.03.2001 по 31.12.2007 включно із застосуванням індексу споживчих цін у відповідності до вимог статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року - квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - червень 2016 року, вересень 2016 року - листопад 2016 року, січень 2017 року - 28.02.2018.

Отже, обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджено постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №440/8828/22.

На виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №440/8828/22 відповідач нарахував та виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення:

- 07.09.2023 року виплатив позивачу кошти у розмірі 3951,93 грн. (а.с. 99);

- 22.12.2023 року виплатив позивачу кошти у сумі 5868,35 грн. (а.с. 100, 101);

- 27.07.2024 року виплатив позивачу кошти у сумі 94653,71 грн. (а.с. 102).

Враховуючи, наведене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу індексації грошового забезпечення.

Як вбачається з рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2023 по справі №440/15046/23 та від 09.05.2024 по справі №440/141/24 предметом спору в цих справах вже вирішувалось питання стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі №440/8828/22 за період з 17.04.2018 до 07.09.2023 та за період з 17.04.2018 до 22.12.2023 відповідно.

Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2023 року у справі №440/15046/23, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.04.2024 року, зокрема, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 31244,16 грн (тридцять одна тисяча двісті сорок чотири гривні шістнадцять копійок).

Вказаним рішенням було враховано затримку розрахунку при звільненні за період з 16.04.2018 (дата звільнення позивача), по 07.09.2023 (день виплати першої частини суми індексації).

Вказаний період охоплював різні редакції ст. 117 КЗпП України, до 18.07.2022 включно (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ), яка регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, до цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. А також зазначеним рішенням суду, охоплюється період з 19.07.2022 по 07.09.2023 року, за редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Крім того постановою Другого апеляційного адміністративного суду №440/141/24, стягнуто з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 58648,84 грн (п`ятдесят вісім тисяч шістсот сорок вісім) грн. 84 коп. відповідно.

Відповідно до вказаного рішення судом було враховано спірний період за який позивач має право на стягнення середнього заробітку за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі №440/8828/22 з 07.09.2023 (день, в який відповідач здійснив позивачу виплату першої частини суми індексації на виконання постанови суду по справі №440/8828/22) по 22.12.2023 (день, в який відповідач здійснив позивачу виплату другої частини суми індексації на виконання постанови суду по справі №440/8828/22).

Тобто взято період затримки розрахунку при звільненні з 07.09.2023 по 22.12.2023.

Вказаний період охоплював вже нині чинну редакцію ст. 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Вказані вище рішення Полтавського окружного адміністративного суду №440/15046/23 та постанова Другого апеляційного адміністративного суду №440/141/24 набрали законної сили та не були оскаржені позивачем.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З цього слідує, що у справі, що розглядається стягненню підлягає середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації грошового забезпечення, виплата якого проведена відповідно до постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 по справі №440/8828/22 за період з 17.04.2018 (наступний день після звільнення) по 27.07.2024 (день, в який відповідач здійснив позивачу виплату третьої частини суми індексації на виконання постанови суду по справі №440/8828/22).

Отже, розглядуваний період затримка розрахунку при звільненні тривала з 17.04.2018 по 27.07.2024.

Тобто, застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України у редакції, що набула чинності до та після 19.07.2022 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 за №2352-IX (далі по тексту - Закон №2352-IX), відповідно до якої, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Тобто, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

Враховуючи, що у справах 440/15046/23 та 440/141/24, які набрало законної сили вже стягнуто середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації за період з 17.04.2018 до 22.12.2023, то колегія суддів зазначає, що стягнення сум середнього заробітку, за час затримки нарахувань при звільненні за наведеними рішенням, вже вирішене в межах шестимісячного строку.

Тобто, з наведеного вбачається, що на користь ОСОБА_1 судами вже двічі стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку індексації грошового забезпечення, за обидва періоди чинності норм статті 117 КЗпП України, тобто, як у редакції, що діяла до 19.07.2022, так і з урахуванням приписів чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Тобто з урахуванням приписів Закону № 2352-IX та Порядку № 100, розмір належного працівнику середнього заробітку обраховується шляхом множення розміру середньоденного грошового забезпечення на кількість днів у шестимісячному періоді.

Саме таким чином обраховувався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення судами в межах розгляду справи № 440/15046/23 та у справі № 440/141/24.

Водночас, у разі задоволення позовних вимог у справі, що переглядається колегія суддів має використати такий самий алгоритм обрахунку середнього заробітку за час затримки виплати компенсації невикористаних відпусток у шестимісячному періоді, що призведе до отримання аналогічного арифметичного значення суми, що підлягає стягненню, та фактично призведе до покладення на відповідача подвійної відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, що у розумінні принципів законності та справедливості є недопустимим.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не є заробітною платою, а має компенсаційний характер для звільненого працівника та є санкцією для роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні, водночас, стаття 61 Конституції України забороняє притягувати до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення більше одного разу (лат. non bis in idem двічі за одне й те саме не карають). Це означає, що особа не може бути притягнута до відповідальності двічі за одне і те саме порушення. Гарантія цієї заборони закріплена в Конституції України та має на меті уникнути несправедливого покарання.

З урахуванням змін у законодавстві (статті 117 КЗпП України) на теперішній час з відповідача вже двічі стягнено заробіток за час затримки розрахунку індексації грошового забезпечення, що унеможливлює повторне стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошової компенсації за індексацію грошового забезпечення.

При цьому, суд першої інстанції помилково зазначив, що строк затримки розрахунку відраховується від 22.12.2023 року, оскільки за приписами ст.117 КЗпП України, обов`язок виплати грошового забезпечення при звільненні встановлюється в день звільнення, а тому строк затримки остаточного нарахування має спливати саме з моменту звільнення позивача.

Колегія суддів зауважує, що положення статті 117 КЗпП України до внесення змін Законом № 2352-ІХ, не обмежували строк виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тому при кожній виплаті недоотриманої суми, працівник мав обґрунтувати підстави стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням співмірності такої виплати.

Водночас, після набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) положення ст. 117 КЗпП України обмежили таку виплату шістьма місяцями та за вказаною нормою не передбачено можливість повторного стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, у разі неодноразової виплати роботодавцем суми заборгованості грошового забезпечення при звільненні.

Тому доводи апеляційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.

Суд першої інстанції не врахував вищенаведених обставин та помилково дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а саме те, що рішення по справі 440/15046/23 та 440/141/24 вже було стягнуто середній заробіток за час затримки виплати при звільненні індексації за період з 17.04.2018 до 07.09.2023 та з 07.09.2023 до 22.12.2023 відповідно, в межах шестимісячного строку, то колегія суддів вважає за необхідне скасувати судове рішення в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99757,84 грн.

Щодо нарахування та виплати на користь позивача компенсації втрати частини доходів колегія суддів зазначає таке.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 (далі Порядок №159).

Відповідно до ст.1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 вказаного Закону зазначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян тощо.

Згідно зі ст.3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Статтею 4 Закону №2050-ІІІ визначено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні норми також викладені у Порядку №159.

Відповідно до п. 2, 3 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян тощо.

Згідно з п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Зі змісту вказаних норм випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

При цьому кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року у справі №522/5664/17, від 21.06.2018 року у справі №523/1124/17, від 03.07.2018 року у справі №521/940/17, від 05.10.2018 року у справі №127/829/17, від 15.08.2019 по справі №674/24/17.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Тобто, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Вказані вище висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №240/18489/23, від 12.09.2024 року у справі №400/5837/23, які в силу ч.5 ст.242 КАС України є обов`язковими для врахування при розгляді даної справи.

Відповідно до судового рішення Полтавського окружного суду від 09.05.2024 року року у справі № 440/141/24, залишеним в цій частині без задоволення постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04.10.2024 року, зокрема, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, за весь час затримки виплати, за період з 23.03.2001 року по 31.12.2007 року включно та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - березень 2016 року по день фактичної виплати індексації 22.12.2023 року.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2023 у справі №440/8828/22 відповідач нарахував та виплатив ОСОБА_1 27.07.2024 року індексацію грошового забезпечення у сумі 94 563, 71 грн. (а.с.22).

При цьому, судовим розглядом встановлено, що компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати на вказану суму відповідно до положень вищезазначених норм права, відповідачем не нарахована, протилежного відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звертався з заявою про виплату компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону 2050-ІІІ та Порядку №159, а відповідач не відмовляв у виплаті такої компенсації, а тому право позивача порушено не було, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (положення п. 5 Порядку №159).

Окрім того, відповідно до положень ст. 4 Закону 2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

При цьому, приписами вказаних нормативно-правових актів не передбачено обов`язку виплати компенсації лише у разі звернення працівника з відповідною заявою.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, за весь час затримки виплати, за період з 23.03.2001 року по 31.12.2007 року включно та за період лютий 2008 року - квітень 2008 року, січень 2009 року - квітень 2009 року, червень 2011 року, вересень 2011 року - липень 2012 року, жовтень 2012 року - квітень 2014 року, червень - липень 2014 року, жовтень 2014 року, січень 2015 року квітень 2015 року, листопад 2015 року, січень 2016 року - червень 2016 року, вересень 2016 року - листопад 2016 року, січень 2017 року - 28.02.2018 року по день фактичної виплати індексації 27.07.2024 року.

Таким чином, апеляційна скарга відповідача частково знайшла своє підтвердження та підлягає частковому задоволенню.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов?язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Враховуючи, що суд першої інстанції внаслідок неповного з`ясування обставин у справі та невірного застосування норм матеріального права дійшов висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 440/9960/24 підлягає скасуванню в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99757,84 грн. з прийняттям постанови про відмову позову в цій частині.

Керуючись ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 по справі № 440/9960/24 - скасувати в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 99757,84 грн.

В цій частині прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 23.10.2024 року у справі № 440/9960/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.М. Макаренко
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій