Справа № 500/4630/24
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2025-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 500/4630/24 пров. № А/857/30915/24
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Кузьмича С. М., Курильця А. Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Байковецької сільської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі №500/4630/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Осташ А. В.,

час ухвалення рішення 23 жовтня 2024 року,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення 28 жовтня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача Байковецької сільської ради, в якому просила визнати протиправним та скасування рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району від 01 травня 2024 року MU01:8141-1057-7741-1578 про відмову їй у видачі містобудівних умов та обмежень для забудови земельних ділянок кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області»; зобов`язати Байковецьку сільську раду Тернопільського району в особі Відділу містобудування та архітектури видати містобудівні умови шляхом прийняття рішення у формі наказу про видачу їй містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахування визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м)».

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 01 травня 2024 року №А769022968, реєстраційний номер в ЄДЕССБ - МU01:8141-1057-7741-1578 про відмову ОСОБА_1 у видачі містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастрові номера: :02:001:2325 та :02:001:2326 об`єкта будівництва: "Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області". Зобов`язано Байковецьку сільську раду в особі її уповноваженого органу - відділу містобудування та архітектури повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу містобудівних умов та обмежень від 19 квітня 2024 року №187 та видати містобудівні умови та обмеження для будівництва на земельних ділянках кадастрові номера: :02:001:2325 та :02:001:2326 об`єкта будівництва : "Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області", з урахуванням визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м), з урахуванням висновків викладених в мотивувальній частині рішення суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що поза оцінкою суду залишились обставини щодо дослідження генерального плану с. Байківці, доказів, що долучені до матеріалів справи щодо підтвердження, що позивач немає права на здійснення будівництва на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:2325, оскільки позивач має лише право оренди на цю земельну ділянку до 20 січня 2030 року на підставі договору оренди від 20 січня 2023 року. Однак згідно з договором оренди від 20 січня 2023 року, на підставі якого позивач користується земельною ділянкою, ця ділянка передана в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Це означає, що цільове призначення земельної ділянки, зазначене в договорі оренди, визначає можливість її використання виключно для цілей сільськогосподарського виробництва, а не для будівництва багатоквартирних житлових будинків. Вказує, що відповідачем надано пояснення, що генеральний план с. Байківці затверджений рішенням Байковецької сільської ради від 28 травня 2021 року №8/9/9 з дотримання усіх вимог чинного законодавства, крім того, відповідно до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план немає строку дії, а тому вимоги та положення є обов`язковими до виконання усіма суб`єктами містобудування, у тому числі і позивачем. Крім того, зауважує, що, приймаючи рішення, відповідачем враховано комплексність невідповідності намірів забудови Генеральному плану села Байківці та вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», а саме: невідповідність щільності забудови та площі озеленення, а не лише питання поверховості. Зазначає, що відповідно до Генерального плану села Байківці, затвердженого рішенням Байковецької сільської ради від 28 травня 2021 року №8/9/9, у розділі 3.3 (Таблиця 3.3.1) визначено щільність населення для багатоквартирної житлової забудови на рівні 220 жит./га, що відповідає Додатку В.1 ДБН Б.2.2-12:2019. Проте у містобудівному розрахунку, поданому позивачем разом із заявою на видачу містобудівних умов та обмежень, щільність населення для проектного кварталу складає 637 жит./га, що значно перевищує нормативні показники, передбачені Генеральним планом. Крім того, площа озеленення, зазначена у містобудівному розрахунку, становить 6 407,3 кв.м, що не відповідає вимогам ДБН Б.2.2-12:2019 (пункт 6.1.6), якими визначено мінімальну площу озеленених територій на рівні 6 кв.м на одну особу. При прогнозованій кількості мешканців 2387 осіб для проектного житлового кварталу площа озеленення повинна становити 14322 кв.м. Таким чином, фактична площа озеленення є значно меншою за нормативну, що порушує вимоги як ДБН, так і Генерального плану. Також звертає увагу на те, що рішення про видачу містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Зобов`язання видати містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб. Оскільки суд не може підміняти собою державний орган, тому належним способом захисту порушених прав є зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача та прийняти передбачене законом рішення за результатами її розгляду. З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи у присутності сторін, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Апелянтом подано апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі; сторонами не заявлено клопотань щодо долучення до справи і дослідження нових доказів тощо, тому правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не вбачає.

Крім того, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №321346430 від 30 січня 2023 року, земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2325 площею 2,7144 га належить ОСОБА_1 на праві оренди, на підставі договору оренди від 20 січня 2023 року, укладеного строком на 7 років до 20 січня 2030 року. Право оренди зареєстроване за ОСОБА_1 в реєстрі речових прав 23 січня 2023 року.

Витягом із ДЗК НВ 024 від 23 липня 2024 року підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2325 належить до категорії земель «Землі житлової та громадської забудови», вид цільового призначення (КВЦП 02.03) «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».

Відповідно до розділу «Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки» державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 01 лютого 2022 року Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності №315095372 від 14 листопада 2022 року, земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2326 площею 1,0325 га належить ОСОБА_1 на праві власності, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2022 року. Датою реєстрації права власності за ОСОБА_1 в реєстрі речових прав є 14 листопада 2022 року.

Витягом із ДЗК НВ 024 від 23 липня 2024 року підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер : :02:001:2326 належить до категорії земель «Землі житлової та громадської забудови», вид цільового призначення (КВЦП 02.03) «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».

Відповідно до розділу «Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки» державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 01 лютого 2022 року Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області.

19 квітня 2024 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_2 звернулась до відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахування визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м)».

До поданої заяви ОСОБА_1 додано містобудівний розрахунок «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», виготовлений на замовлення ОСОБА_1 , фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 .

У містобудівному розрахунку вказується, що «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», розташовано на двох земельних ділянках площею 1,0325 га (кадастровий номер: :02:001:2326) та 2,7144 га (кадастровий номер: :02:001:2325).

Також у містобудівному розрахунку вказується, що на даних земельних ділянках передбачається нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення. Земельні ділянка не належать до встановлених і визначених на даний час охоронних зон, пам`яток архітектури і містобудування, перебуває за межами санітарно-захисних зон існуючих комунальних і сільськогосподарських підприємств.

Поряд із земельною ділянкою розміщені інженерні мережі, газопостачання, водопостачання, каналізація, електричні та телефонні мережі.

Планувальні обмеження земельної ділянки встановлені: існуючими протипожежними віддалями від забудови на суміжних ділянка, охоронною зоною навколо інженерних комунікацій; охороною зоною вздовж об`єкта енергетичної системи; існуючими межами суміжних земельних ділянок.

Основні техніко-економічні показники об]єкта містобудування, які характеризують намір забудови: загальна площа земельних ділянок: 3,7469 га; площа забудови: 9705,6 м2; загальна площа громадських приміщень: 2524,2 м2; загальна площа квартир: 52475,8 м2; загальна кількість квартир: 955 шт.; загальна кількість однокімнатних квартир: 222 шт.; загальна кількість двокімнатних квартир: 714 шт.; загальна кількість трьохкімнатних квартир: 24 шт.; поверховість: 6-8; кількість паркомісць: 480 шт.

Також зазначено, що застосовані при будівництві конструкції забезпечать ІІ ступінь вогнестійкості будівлі.

При визначені архітектурно-планувальної структури об`єкту необхідно враховувати наступні фактори: - при проектуванні під`їзду до проектованої будівлі враховувати існуючу транспортну мережу міста; - використання під`їздів та пішоходних проходів в ув`язці з існуючої транспортно-пішохідною мережею.

Проектована група багатоквартирних житлових будинків розташована на ділянці з достатніми відступами від меж ділянки, забезпечено дотримання протпожежених санітарних розривів, дотримання червоних ліній та сформованих ліній. Ці чинники визначають основні принципи об`ємно просторого вирішення проектованої групи.

При будівництві об`єкту необхідно дотримати нормативні віддалі до існуючих інженерних мереж та чинні норми проектування житлових будівель.

Інженерне забезпечення об`єкту згідно з технічними умовами експлуатуючих організацій.

При подальшому проектуванні проектні рішення можуть уточнюватись, але при умові дотримання вищезазначених вимог, а також нормативних розривів до елементів існуючої інфраструктури та існуючої забудови.

Зазначається, що «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» можливе і доцільне при дотриманні викладених в розрахунку вимог.

Рішенням відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району від 01 травня 2024 року №А769022968 (реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:8141-1057-7741-1578) ОСОБА_1 відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень.

Це рішення мотивоване тим, що відповідно до частини четвертої статті 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а саме: невідповідність намірів забудови вимогами містобудівної документації на місцевому рівні. Зокрема, зазначена поверховість в долученому до заяви містобудівному розрахунку «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» становить 6-8 поверхів, що суперечить вимогам наявної містобудівної документації «Внесення змін в генеральний план с.Байківці Тернопільського району Тернопільської області», який затверджений рішенням сесії Байковецької сільської ради від 28 травня 2021 року №8/9/9. Цією містобудівною документацією передбачено максимальну поверховість для багатоквартирних житлових будинків 4 поверхи.

Відповідно до рішення восьмого скликання п`ятдесят другої сесії Байковецької сільської ради Тернопільського району від 20 червня 2024 року №8/52/16 «Про надання дозволу на розроблення детального плану території під розміщення кварталу багатоквартирної житлової забудови з об`єктами громадського призначення, садибної та комерційної забудови в селі Байківці Тернопільського району Тернопільської області», сільська рада надала дозвіл виконавчому органу відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради на розроблення детального плану території під розміщення багатоквартирної житлової забудови з об`єктами громадського призначення, садибної та комерційної забудови орієнтованою площею 73,0 га в с. Байківці Тернопільського району Тернопільської області з метою забезпечення комплексної забудови території, визначення містобудівних умов та обмежень, вирішення інженерних питань у відповідності до генерального плану села Байківці Тернопільського району Тернопільської області.

За викладених фактичних обставин позивачка пред`явила позов до відповідача про визнання протиправним та скасування Рішення та зобов`язання вчинити дії.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірність відмови позивачу у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, натомість останнім доведено суду її протиправність, а тому рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 01 травня 2024 року №А769022968, реєстраційний номер в ЄДЕССБ - МU01:8141-1057-7741-1578 є протиправним та підлягає скасуванню і з метою захисту прав позивача необхідно зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про видачу позивачці містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахування визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м).

Колегія суддів зазначає, що відповідач оскаржує рішення в частині задоволених позовних вимог, тому з врахуванням ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Ч.2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до п.4, 8 ч.1 ст.1 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI) замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву; містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону №3038-VI вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

За змістом ч.1 ст.25 №3038-VI режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у комплексних планах, генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Ч.1 ст.16 Закону №3038-VI передбачає, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Відповідно до п.2, 3, 9 ч.1 ст.1 Закону №3038-VI генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно з ч.1, 2 ст.17 Закону №3038-VI генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту.

За змістом ч.1-4 ст.18 Закону №3038-VI план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Зонування території здійснюється з дотриманням таких вимог: 1) урахування попередніх рішень щодо планування і забудови території; 2) виділення зон обмеженої містобудівної діяльності; 3) відображення існуючої забудови територій, інженерно-транспортної інфраструктури, а також основних елементів планувальної структури територій; 4) урахування місцевих умов під час визначення функціональних зон; 5) установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови; 6) узгодження меж зон з межами територій природних комплексів, смугами санітарно-захисних, санітарних, охоронних та інших зон обмеженого використання земель, червоними лініями; 7) відображення меж прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів; 8) відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України.

Параметри використання території та будівель, запропонованих для розташування у межах декількох земельних ділянок або окремої земельної ділянки, зокрема функціональне призначення, граничні поверховість та площа забудови, можливе розміщення на ділянці, є обов`язковими для врахування під час зонування відповідної території.

Ст.19 Закону №3038-VI врегульовано, що детальний план території деталізує положення генерального плану населеного пункту або комплексного плану та визначає планувальну організацію і розвиток частини території населеного пункту або території за його межами без зміни функціонального призначення цієї території. Детальний план території розробляється з урахуванням обмежень у використанні земель, у тому числі обмежень використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України (частина 1 цієї статті).

Детальний план території визначає: 1) принципи планувально-просторової організації забудови; 2) червоні лінії та лінії регулювання забудови; 3) у межах визначеного комплексним планом, генеральним планом населеного пункту функціонального призначення режим та параметри забудови території, розподіл територій; 4) містобудівні умови та обмеження (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення містобудівних умов та обмежень згідно із планом зонування території; 5) потребу в підприємствах і закладах обслуговування населення, місце їх розташування; 6) доцільність, обсяги, послідовність реконструкції забудови; 7) черговість та обсяги інженерної підготовки території; 8) систему інженерних мереж; 9) порядок організації транспортного і пішохідного руху; 10) порядок комплексного благоустрою та озеленення, потребу у формуванні екомережі; 11) межі прибережних захисних смуг і пляжних зон водних об`єктів (у разі відсутності плану зонування території).

Забудова територій врегульована статтею 26 Закону №3038-VI, згідно якої суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів (частина 2 цієї статті).

Відповідно до ч.4 ст.26 Закону №3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Згідно з ч.5 ст.26 Закону №3038-VI проектування та будівництво об`єктів власниками або користувачами земельних ділянок розпочинається з отримання замовником або проектувальником вихідних даних.

За змістом ч.1 ст.29 Закону №3038-VI основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування.

Відповідно до ч.2-5 ст.29 Закону №3038-VI фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на підставі містобудівної документації на місцевому рівні на безоплатній основі за заявою замовника (із зазначенням кадастрового номера земельної ділянки), до якої додаються:

1) копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію - у разі, якщо речове право на земельну ділянку не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

2) копія документа, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці - у разі, якщо право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, або згода його власника, засвідчена в установленому законодавством порядку (у разі здійснення реконструкції або реставрації);

3) викопіювання з топографо-геодезичного плану М 1:2000.

Підставами для відмови у наданні містобудівних умов та обмежень є:

1) неподання визначених частиною третьою цієї статті документів, необхідних для прийняття рішення про надання містобудівних умов та обмежень;

2) виявлення недостовірних відомостей у документах, що посвідчують право власності чи користування земельною ділянкою, або у документах, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці;

3) невідповідність намірів забудови вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

Містобудівні умови та обмеження містять:

1) назву об`єкта будівництва, що повинна відображати вид будівництва та місце розташування об`єкта; 1-1) ідентифікатор об`єкта будівництва або закінченого будівництвом об`єкта (для об`єктів нового будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, яким присвоєно ідентифікатор об`єкта будівництва до видачі містобудівних умов та обмежень); 2) інформацію про замовника; 3) відповідність на дату надання містобудівних умов та обмежень цільового та функціонального призначення земельної ділянки містобудівній документації на місцевому рівні; 4) гранично допустиму висотність будинків, будівель та споруд у метрах (з урахуванням обмежень використання приаеродромних територій, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України); 5) максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки; 6) максимально допустиму щільність населення в межах житлової забудови відповідної житлової одиниці (кварталу, мікрорайону); 7) мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується, до червоних ліній, ліній регулювання забудови, існуючих будинків та споруд; 8) планувальні обмеження (охоронні зони пам`яток культурної спадщини, межі історичних ареалів, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання, охоронні зони об`єктів природно-заповідного фонду, прибережні захисні смуги, зони санітарної охорони, планувальні обмеження використання приаеродромних територій, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, зони, встановлені відповідно до законодавства за результатами визначення рівнів ризиків виникнення надзвичайних ситуацій, відображені у містобудівній документації); 9) охоронні зони об`єктів транспорту, зв`язку, інженерних комунікацій, відстані від об`єкта, що проектується, до існуючих інженерних мереж.

З наведеного вище вбачається, що перелік зазначених умов є вичерпним.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що містобудівні умови та обмеження є складовою вихідних даних, отримання яких є необхідною умовою для набуття власниками земельних ділянок або землекористувачами права на забудову земельної ділянки. Містобудівні умови та обмеження є видом містобудівної документації та визначають комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією, дотримання яких є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудівної діяльності. Такі обмеження також стосуються встановлення додаткових вимог та обмежень для об`єктів будівництва в охоронних зонах пам`яток культурної спадщини та межах історичних ареалів населених місць.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулася до відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахування визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м)».

Рішенням відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району від 01 травня 2024 року №А769022968 (реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:8141-1057-7741-1578) ОСОБА_1 відмовлено у видачі містобудівних умов та обмежень (далі Рішення) у зв`язку з невідповідністю намірів забудови вимогами містобудівної документації на місцевому рівні відповідно до ч.4 ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зокрема, зазначена поверховість в долученому до заяви містобудівному розрахунку «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області» становить 6-8 поверхів, що суперечить вимогам наявної містобудівної документації «Внесення змін в генеральний план с.Байківці Тернопільського району Тернопільської області», який затверджений рішенням сесії Байковецької сільської ради від 28 травня 2021 року №8/9/9. Цією містобудівною документацією передбачено максимальну поверховість для багатоквартирних житлових будинків 4 поверхи.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішення органу містобудування та архітектури з питань видачі містобудівних умов та обмежень є адміністративним актом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про адміністративну процедуру» (далі Закон №2073-ІХ) адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб).

За змістом ст.4 Закону №2073-ІХ принципами адміністративної процедури є: 1) верховенство права, у тому числі законності та юридичної визначеності; 2) рівність перед законом; 3) обґрунтованість; 4) безсторонність (неупередженість) адміністративного органу; 5) добросовісність і розсудливість; 6) пропорційність; 7) відкритість; 8) своєчасність і розумний строк; 9) ефективність; 10) презумпція правомірності дій та вимог особи; 11) офіційність; 12) гарантування права особи на участь в адміністративному провадженні; 13) гарантування ефективних засобів правового захисту.

Принципи адміністративної процедури, визначені цим Законом, поширюються також на адміністративну діяльність адміністративних органів, що не вимагає прийняття адміністративних актів.

Так, орган містобудування та архітектури, приймаючи рішення з питань видачі містобудівних умов та обмежень, зобов`язаний діяти з дотриманням таких принципів.

Ст.69 Закону №2073-ІХ передбачає, що за результатами розгляду справи адміністративний орган у межах своїх повноважень приймає адміністративний акт.

Відповідно до ч.1, 4 ст.71 Закону №2073-ІХ письмовий адміністративний акт або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, складається із вступної, мотивувальної, резолютивної та заключної частин.

Згідно зі ст.72 Закону №2073-ІХ адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, або усний адміністративний акт, підтверджений у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину (крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті).

Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта в письмовій формі повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати своє право на оскарження адміністративного акта.

У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються: 1) дата подання заяви або скарги та стислий зміст вимоги, що в ній міститься (у разі прийняття акта за заявою або скаргою особи); 2) фактичні обставини справи; 3) зміст документів та відомості, враховані під час розгляду справи; 4) посилання на докази або інші матеріали справи, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу; 5) детальна правова оцінка обставин, виявлених адміністративним органом, та чітке зазначення висновків, зроблених на підставі такої правової оцінки виявлених обставин.

Адміністративний акт може не містити посилання на фактичні обставини справи і результати дослідження доказів та інших матеріалів справи, якщо такий акт прийнято на підставі акта чи іншого документа, складеного за результатами проведення інспекційних (контрольних, наглядових) заходів, якщо цей документ вже містить відповідне мотивування (обґрунтування) та доведений до особи належним чином.

Для окремих видів справ законодавством можуть визначатися додаткові відомості, що зазначаються у мотивувальній частині адміністративного акта.

Відсутність в адміністративному акті мотивувальної частини, складеної відповідно до вимог цього Закону, має наслідки, встановлені цим Законом.

Мотивування (обґрунтування) адміністративного акта не вимагається, якщо:

1) адміністративний орган задовольнив заяву, при цьому адміністративний акт не стосується прав, свобод чи законних інтересів інших осіб;

2) адміністративний орган під час здійснення інспекційних (контрольних, наглядових) повноважень не виявив порушень законодавства.

Аналізуючи наведені вище законодавчі приписи та встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про те, що приймаючи оскаржуване Рішення, відповідач насправді виходив не тільки з того, що «невідповідність намірів забудови» стосується лише максимально поверховості для багатоквартирних житлових будинків, є неприйнятними, оскільки така підстава викладена в прийнятому рішенні із наведенням відповідних мотивів.

З аналізу згаданих вище правовий норм можна дійти висновку про те, що заявник (замовник будівництва) зобов`язаний подати органу містобудування та архітектури всі наявні в нього документи до початку розгляду його заяви, а суб`єкт владних повноважень у свою чергу не може змінювати фактичну підставу прийнятого рішення після його прийняття, оскільки така поведінка є зміною фактичних та нормативних підстав прийнятого рішення.

Щодо покликань відповідача на те, що під час прийняття оскаржуваного рішення, останній виходив з того, що оскільки зміна цільового призначення земельної ділянки здійснена з порушенням вимог земельного законодавства, а щільність забудови і площа озеленення не відповідають генеральному плану, то у видачі містобудівних умов та обмежень позивачці було відмовлено, то колегія суддів такі до уваги не приймає та зазначає, що вказані мотиви не викладені в оскаржуваному рішенні, такі мотиви сформовані відповідачем вже після звернення в суд з позовом.

Тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, зміна фактичних та нормативних підстав прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення не тільки не допускається, але й не дає можливість зацікавленим особам скористатись правом на оскарження.

Так, з системного аналізу правових норм ч.2 ст.2, ч.1, 2 ст.77 КАС України можна дійти висновку про те, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони у відповідності із критеріями, які викладені у ч.2 ст.2 цього Кодексу. Разом з тим, на суб`єкта владних покладається обов`язок доказування, що в ході прийняття рішення ним дотримано критерії, які визначені частиною другою статті 2 цього Кодексу. Реалізуючи свій обов`язок, суб`єкт владних повноважень може подавати до суду додаткові докази у межах правової та фактичної підстави прийняття правового акту, які існували станом на час прийнятого рішення.

При цьому, суб`єкт владних повноважень не може в обґрунтування законності прийнятого правового акту, під час процедури його судового оскарження, змінювати правову та фактичну підставу його ухвалення, оскільки останнє призводить до зміни рішення в цілому.

Так, порядок зміни цільового призначення земельних ділянок на нормативному рівні закріплено Земельним кодексом України, законами України «Про землеустрій», «Про Державний земельний кадастр», «Про місцеве самоврядування в Україні», постановою КМУ від 17.10.2012 №1051 «Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру».

За змістом ст.1 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 №2780-XII (далі - Закон №2780-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Ст.5 Закону №2780-ХІІ передбачає, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через медіа громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об`єктів; участь громадян, об`єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об`єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством.

Відповідно до ст.1 Закону України від 22 травня 2003 року №858-IV «Про землеустрій» (далі - Закон №858-IV) цільове призначення земельної ділянки - допустимі напрями використання земельної ділянки відповідно до встановлених законом вимог щодо використання земель відповідної категорії та визначеного виду цільового призначення.

Так, під цільовим призначення земельної ділянки варто розуміти її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку. Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Згідно з ч.1-3 ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (частина 2 статті 19 Земельного кодексу України).

Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим.

Таким чином, кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

За змістом ч.1 ст.193 ЗК України державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж.

Отже, відомості щодо цільового призначення земельної ділянки, відповідно до приписів вищевказаних правових норм, відображуються у державному земельному кадастрі.

При цьому, як правильно зауважив суд першої інстанції, згідно зі ст.5 ЗК України земельне законодавство базується на принципах невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення гарантій прав на землю, тощо.

Поняття «цільове призначення земельної ділянки (категорія земель та певний вид використання земельної ділянки в межах відповідної категорії земель)» в розумінні Земельного кодексу України та «функціональне призначення території» в розумінні Генерального плану, як містобудівної документації, розробленої відповідно до містобудівного законодавства та державних будівельних норм, не є тотожними і однорідними поняттями в регулюванні земельних правовідносин, оскільки в межах певної функціональної території, визначеної містобудівною документацією, зокрема Генеральним планом, можуть бути різні цільові призначення земельних ділянок. (Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2021 року у справі №640/23893/19 та від 13 квітня 2022 року у справі №826/1754/18).

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення. Крім того, Генеральним планом визначається планувальна довгострокова стратегія розвитку міста, однак положення закону не містять чіткого визначення поняття та змісту функціонального призначення території.

Цільове призначення земельної ділянки - це її використання за тим призначенням, яке визначене на підставі відповідної технічної документації із землеустрою та чинного законодавства. Згідно зі статтею 20 Земельного кодексу України при встановленні цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення. При зміні цільового призначення земельних ділянок здійснюється зміна категорії земель та/або виду цільового призначення. Таким чином, норми Закону №3038-VI також передбачають обов`язковість використання земельної ділянки за її цільовим призначенням навіть в разі встановлення нового функціонального призначення, якщо це відбулося вже після набуття права власності на землю.

Матеріалами справи, зокрема, витягом із ДЗК НВ 024 від 23 липня 2024 року підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2325 належить до категорії земель «Землі житлової та громадської забудови», вид цільового призначення (КВЦП 02.03) «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».

Відповідно до розділу «Відомості про державну реєстрацію земельної ділянки» державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок 01 лютого 2022 року Головним управлінням Держгеокадастру у Тернопільській області.

Крім того, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №321346430 від 30 січня 2023 року, земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2325 площею 2,7144 га належить ОСОБА_1 на праві оренди, на підставі договору оренди від 20 січня2023, укладеного строком на 7 років до 20 січня 2030 року. Право оренди зареєстроване за ОСОБА_1 в реєстрі речових прав 23 січня 2023 року.

Витягом із ДЗК НВ 024 від 23 липня 2024 року підтверджується, що земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2326 належить до категорії земель «Землі житлової та громадської забудови», вид цільового призначення (КВЦП 02.03) «Для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку».

При цьому, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно про реєстрацію права власності №315095372 від 14 листопада 2022 року, земельна ділянка кадастровий номер: :02:001:2326 площею 1,0325 га належить ОСОБА_1 на праві власності, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу від 14 листопада 2022 року. Датою реєстрації права власності за ОСОБА_1 в реєстрі речових прав є 14 листопада 2022 року.

Колегія суддів не вбачає підстав не погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки позивачці належать речові права на вказані земельні ділянки (право власності та право оренди), а її цільове призначення та вид використання «для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку», то така земельна ділянка повинна бути використана саме для вказаної мети, тобто на ній може бути збудований та обслуговуватися багатоквартирний житловий будинок (у тому числі «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області»), при цьому, якщо відповідач вважає, що державним кадастровим реєстратором внесено до ДЗК відомості про цільове призначення земельної ділянки з порушенням, передбаченої законом процедури, то вказані питання підлягають з`ясуванню в межах окремого судового провадження.

Даючи правову оцінку правомірності прийняття рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради Тернопільського району від 01 травня 2024 року MU01:8141-1057-7741-1578, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Основним видом містобудівної документації на місцевому рівні є Генеральний план населеного пункту, тому відповідність намірів забудови містобудівній документації на місцевому рівні, під час прийняття рішення про надання або відмову в наданні містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, уповноважений орган визначає, виходячи із містобудівної документації на місцевому рівні - генерального плану та плану зонування території, який обов`язково розробляється у складі генерального плану.

Генеральний план населеного пункту у відповідності до приписів ст.17 Закону №3038-VI не містить функціонального призначення територій населеного пункту, а призначений для довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Завданням Генерального плану є не тільки сприяння розвитку населеного пункту, а й максимальне збереження цінних рис й особливостей існуючої забудови, історичних та археологічних пам`яток, особливо цінних ділянок природи. Саме генеральний план є тим документом, що гармонізує відносини між існуючими і новими територіями, позначає ті об`єкти і мережі, що повинні бути збудовані для існуючих територій.

Функціональне призначення, «вимоги до забудови» окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної зони визначаються планом зонування та/або детальним планом територій».

З врахуванням наведеного, саме план зонування території є документацією, що визначає умови та обмеження використання певної території у межах визначених функціональних зон, встановлює функціональне призначення та вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон), в тому числі граничну поверховість забудови, а також відображення обмежень (у тому числі меж) використання приаеродромної території, встановлених відповідно до Повітряного кодексу України. План зонування є обов`язковою складовою генерального плану. Тому, його розроблення і затвердження є обов`язковим. З іншої сторони, детальний план території деталізує положення генерального плану, визначає планувальну організацію та розвиток відповідної території, зокрема МУО (у разі відсутності плану зонування території) або уточнення МУО згідно із планом зонування території.

При цьому, обов`язок розроблення такої містобудівної документації, як план зонування та детальний план законодавством покладено саме на орган місцевого самоврядування (відповідача у справі).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах на час прийняття оскаржуваного рішення ані план зонування, ані детальний план території не розроблялись та не затверджувався. Доказів на спростування вказаних обставин матеріали справи не містять.

Так, ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» закріплюють обов`язкові вимоги у сфері будівництва, містобудування та архітектури; поширюються на невизначене коло осіб - органи державної влади, органи місцевого самоврядування суб`єктів господарювання, які провадять будівельну, містобудівну, архітектурну діяльність та забезпечують виготовлення продукції будівельного призначення; розраховані на їх неодноразове застосування, у зв`язку з чим ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», як і наказ про їх затвердження, є нормативно-правовим актом у розумінні КАС України, а тому є складовою нормативно-правового акту, що на законодавчому рівні закріплює максимально допустиму висоту (поверховість) житлової забудови, серед іншого, в сільських населених пунктах з чисельністю населення понад 1 тис. осіб.

Разом з тим, судовим рішенням у справі №640/17011/20 визнано протиправним та нечинним абзац 2 пп.6.13 п.6.1 розд.6 згаданих ДБН, що свідчить про те, що на законодавчому рівні відсутні законодавчі обмеження у цій сфері правовідносин.

Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, станом на дату прийняття оскаржуваного рішення (01 травня 2024 року), Міністерством розвитку громад та територій України новий нормативно-правовий акт, який, серед іншого, регулює максимально допустиму висоту (поверховість) житлової забудови в сільських населених пунктах не приймався.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем затверджено генеральний план населеного пункту, який покликаний сприяти розвитку населеного пункту, забезпечити максимальне збереження цінних рис й особливостей існуючої забудови, історичних та археологічних пам`яток, особливо цінних ділянок природи, а також, є тим документом, що гармонізує відносини між існуючими і новими територіями, позначає ті об`єкти і мережі, що повинні бути збудовані для існуючих територій, але не розроблено та не затверджено його обов`язкової складової плану зонування, який, крім іншого, визначає граничну поверховість житлових будинків та відображає обмеження використання приаеродромної території, встановлені відповідно до Повітряного кодексу України, у зв`язку із чим відмова Відділу містобудування та архітектури у видачі позивачці містобудівних умов та обмежень є протиправною.

За наявності затвердженого плану зонування території, що є частиною генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон, вирішення уповноваженим органом питання видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки повинно здійснюватися з врахуванням встановлених ним умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон, в тому числі, щодо щільності забудови і площі озеленення.

При цьому, відповідач станом на час прийняття оскаржуваного рішення не забезпечив встановлення обмежень максимальної поверховості житлової забудови с.Байківці Тернопільського району, що не відповідає підставам оскаржуваного рішення від 01 травня 2024 року №А769022968 (реєстраційний номер документа в ЄДЕССБ MU01:8141-1057-7741-1578).

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірність відмови позивачу у видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, натомість останнім доведено суду її протиправність, а тому рішення відділу містобудування та архітектури Байковецької сільської ради від 01 травня 2024 року №А769022968, реєстраційний номер в ЄДЕССБ - МU01:8141-1057-7741-1578 є протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Даючи правову оцінку правомірності задоволення позовних вимог у частині зобов`язання відповідача прийняти рішення про видачу позивачці містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахування визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м), то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до висновків Європейського Суду з прав людини, обираючи спосіб захисту порушеного права, необхідно зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005, заява №38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Положення Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, що були прийняті 11.03.1980 Комітетом Міністрів, передбачають, що під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреція - це елемент управлінської діяльності, пов`язаний з владними повноваженнями та їх носіями - органами державної влади та органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не слід ототожнювати лише з формалізованими повноваженнями, вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

Попри те, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє, у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

При цьому, з огляду на положення ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз приписів КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача прийняти рішення про видачу позивачці містобудівних умов та обмежень для будівництва на земельних ділянках кадастровий номер :02:001:2326 та кадастровий номер: :02:001:2325 об`єкт будівництва «Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області», з урахування визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м) матиме ознаки перебирання на себе судом повноважень державного органу.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, який відповідатиме змісту спірних правовідносин, буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання містобудівних умов та обмежень, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення.

Доводи апелянта в цій частині є частково підставними, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо зобов`язання відповідача видати містобудівні умови та обмеження для будівництва на земельних ділянках кадастрові номера: :02:001:2325 та :02:001:2326 об`єкта будівництва : "Нове будівництво групи багатоквартирних житлових будинків з вбудованими приміщеннями громадського призначення за адресою: село Байківці Тернопільського району Тернопільської області", з урахуванням визначення гранично допустимої поверховості об`єкта будівництва до 8 поверхів (до 26 м), у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає зміні; в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, правильно і повно встановив обставини справи, тому відповідно до ст.316 КАС України рішення суду в цій частині необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Байковецької сільської ради задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі №500/4630/24 змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини рішення у наступній редакції:

«Зобов`язати Байковецьку сільську раду в особі її уповноваженого органу - відділу містобудування та архітектури повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу містобудівних умов та обмежень від 19 квітня 2024 року №187 з урахуванням висновків викладених у мотивувальній частині рішення суду».

У решті рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2024 року у справі №500/4630/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді С. М. Кузьмич
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 15 серпня 2025 року.