Справа № 640/34720/21
Суддя: Тарасенко І.М.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 року Справа№640/34720/21

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасенка І.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києві з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 ; Військової частини НОМЕР_4 про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії.

Позивач просить суд: 1) визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 , щодо не нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при виключені зі списків особового складу частини; 2) визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_4 , щодо не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при виключенні зі списків особового складу частини; 3) зобов`язати ВЧ НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період з 07.08.2021 року по 25.10.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона проходила службу у військовій частині НОМЕР_2 з 2018 року по 2021 рік.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 13.10.2019 року № 290 позивач було звільнено з військової служби за службовою невідповідністю.

На виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.01.2021 року у справі № 640/23720/19 позивача було поновлено на військовій службі та нараховано середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.10.2019 року по 27.07.2021 року в розмірі 367828,37 грн.

На виконання рішення суду, ОСОБА_1 21.10.2021 року було перераховано 296406,63 грн.

Отже, позивач вважає, що має право на отримання середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року було відкрито провадження у справі № 640/34720/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 ; Військової частини НОМЕР_4 про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до пункту 2 розділу II Закону України від 13 грудня 2022 року № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» справу № 640/34720/21 передано на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2025 року зазначену справу було передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Тарасенку І.М.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2025 року, суддя Тарасенко І.М. прийняв справу № 640/34720/22 до свого провадження та призначив її розгляд в порядку прощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Військової частини НОМЕР_2 надав суду відзив на позов ОСОБА_1 , в якому зазначив, що відсутні законні підстави для нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення, у військової частини НОМЕР_2 відсутні.

Просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог.

За приписами частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, дослідивши докази, які наявні в матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом № НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій відповідно до посвідчення від 05 жовтня 2018 року серії НОМЕР_7 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 03.02.2018 року № 48 ОСОБА_1 призначено на посаду стрільця-санітара 1 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_2 та зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 13.10.2019 року № 290 старшого солдата ОСОБА_1 звільнено у запас за п.п. «д» (через службову невідповідальність) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 липня 2021 року у справі № 640/23720/19: 1) визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 13 жовтня 2019 року № 293 «Про результати службового розслідування» про накладення на старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця 3 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_2 , дисциплінарного стягнення «звільнення з військової служби за службовою невідповідністю»; 2) визнано протиправним та скасовано наказ командира НОМЕР_8 окремого штурмового батальйону (по особовому складу) від 13 жовтня 2019 року № 193-РС про звільнення старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця 3 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_2 , в запас за пп. «д» (через службову невідповідність) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 3) визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 13 жовтня 2019 року № 290 про виключення старшого солдата ОСОБА_1 , стрільця 3 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_2 , з 13.10.2019 року із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлення для зарахування на військових облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 4) поновлено ОСОБА_1 на військовій службі за контрактом з 13.10.2019 року на посаді стрільця 3 відділення охорони взводу охорони військової частини НОМЕР_2 ; 4) стягнуно з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток (матеріальне та грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу за період з 14 жовтня 2019 року по 27 липня 2021 року в розмірі 367828,37 грн (триста шістдесят сім тисяч вісімсот двадцять вісім грн 37 коп.).

Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 07.08.2021 року № 221 та згідно постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2021 року по справі № 640/23720/19, скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 13.10.2019 року № 290 та поновлено з 13.10.2019 року на військову службу за контрактом старшого солдата ОСОБА_1 на рівнозначну посаду навідника 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти ВЧ НОМЕР_9 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_2 від 07.08.2021 року № 221 старшого солдата ОСОБА_1 навідника 1 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_2 звільнено у запас згідно п.п. «а» (у зв`язку із закінченням контракту) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 07.08.2021 року № 221 старшому солдату ОСОБА_1 виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 жовтня 2019 року по 27 липня 2021 року в розмірі 367828,37 грн.

21 жовтня 2021 року на картковий рахунок позивача надійшло 296406,63 грн.

26 жовтня 2021 року позивач направила заяви до командира ВЧ НОМЕР_4 та ВЧ НОМЕР_2 з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки грошового забезпечення

Однак позивачу не було надано відповіді на її заяви.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується представником відповідача, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2021 року по 21.10.2021 року.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Разом з тим, встановлюючи право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне визначити розмір такого відшкодування.

Відповідно до статті 1-2 Закону України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Абзацом першим частини першої статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи (зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16 стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Таким чином, Верховний Суд прийшов до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби (такий висновок Верховного Суду викладений також у постановах від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 року у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17)

Крім того, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, де Велика Палата зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Суд зазначає, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Тобто, остаточний розрахунок з позивачем проведено не було.

Суд встановив, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 21.10.2021 року, виплативши на виконання рішення суду грошове забезпечення у розмірі 296406,63 грн, в той час коли нарахована сума середнього заробітку на виконання судового рішення відбулось 07.08.2021 року.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно частин першої-третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2-15, 19-20, 42-48, 72-77, 90, 139, 118, 159-165, 199, 205, 244-250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); Військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправної та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 (юридична адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), щодо не нарахування ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки при виключені зі списків особового складу частини.

Визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ), щодо не виплати ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки при виключенні зі списків особового складу частини.

Зобов`язати ВЧ НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період з 07.08.2021 року по 21.10.2021 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.М. Тарасенко