Справа № 160/23086/25
Суддя: Тулянцева Інна Василівна
Дата ухвалення: 2025-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Тулянцева І.В., розглянувши заяву представника позивача - адвоката Мерковича Богдана Валерійовича про забезпечення адміністративного позову по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії
11.08.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 в якій просить:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників та резервістів («Оберіг») відомостей про порушення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) правил військового обліку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 виключити з Єдиного державного реєстру призовників та резервістів («Оберіг») відомостей про порушення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) правил військового обліку;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо направлення звернення № Е1326452 від 04.02.2025 до відділу поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо доставлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 направити до відділу поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (у разі потреби до інших органів Національної поліції) повідомлення про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), щодо якого надсилалось звернення № Е1326452 від 04.02.2025, відповідно до пункту 79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року № 1487 (та іншого чинного законодавства України).
Разом з позовом представник позивача - адвокат Меркович Богдан Валерійович подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просить вжити заходи забезпечення позову, а саме:
- зупинити дію звернення ІНФОРМАЦІЯ_1 (№ Е1326452 від 04.02.2025) до відділу поліції № 1 Дніпровського районного управління поліції № 2 Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо адміністративного затримання та доставлення позивача ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
- заборонити ІНФОРМАЦІЯ_1 , органам національної поліції, а також будь яким іншим органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, юридичним та фізичним особам, що діють за дорученням або на підставі звернень ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиняти будь які дії щодо адміністративного затримання та доставлення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до будь яких територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Обгрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач зазначив, що дії відповідача щодо внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку, є очевидно протиправними, оскільки вони порушують норми закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Постанови Кабінету міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року, якою затверджено Порядок організації та ведення військового обліку, та Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Очевидна протиправність дій відповідача полягає у внесенні до Реєстру «Оберіг» відомостей про розшук позивача та про звернення ТЦК та СП 04.02.2025 до Національної поліції, про доставлення позивача для складання протоколу за правопорушення, яке на момент внесення таких відомостей не було і не могло бути вчинене.
Відповідач направив звернення до органів національної поліції та вніс відповідний запис у Реєстр «Оберіг» 04.02.2025 року. При цьому, підставою для таких дій було зазначено нібито можливу неявку позивача за повісткою, дата явки за якою була встановлена 20.02.2025 року.
Таким чином, відповідач ініціював розшук за правопорушення та застосував заходи, що обмежують права позивача, до події (нібито порушення), яке ще навіть не настала і навіть теоретично не могло відбутися, а факт вчинення адміністративного правопорушення не встановлено у законному порядку, що суперечить принципу законності, передбаченому статтею 19 Конституції України, є грубим порушенням фундаментальних принципів права та свідчить про протиправність дій суб`єкта владних повноважень.
Оскільки позивач не отримував повістки та не був належним чином повідомлений про виклик, у нього не виникало обов`язку з`явитися до ТЦК, а отже, він не міг вчинити правопорушення у вигляді «неприбуття за повісткою».
На підставі протиправно внесених відповідачем відомостей до Єдиного державного реєстру призовників та резервістів («Оберіг») позивач має статус у розшуку ТЦК, та виконання органами поліції звернення ТЦК та СП від 04.02.2025 може призвести до незаконного адміністративного затримання та примусового доставлення до територіального центру, що порушить його права на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 29 Конституції України та ст. 55 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд зазначає таке.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (ч. 2 ст. 151 КАС України).
Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17.
Заяву про забезпечення позову позивач обгрунтовує тим, що якщо до ухвалення судом рішення по суті позивача буде затримано та доставлено до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, на нього може бути вчинено подальший тиск, його зможуть незаконно та у прискореному порядку направити на проходження військово лікарської комісії та мобілізувати. Така мобілізація призведе до набуття позивачем статусу військовослужбовця, що унеможливить поновлення його прав у межах цього провадження
Тому позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову матиме наслідком заподіяння шкоди його правам та інтересам, істотно ускладнить їх відновлення або взагалі унеможливить. Отже на даний час існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, у зв`язку з чим для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Суд зауважує, що для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України.
Аналіз змісту поданої заяви про забезпечення позову дає підстави для висновку про не наведення заявником обґрунтованих та переконливих доводів й, відповідно, не надання належних доказів, які б у своїй сукупності могли свідчити про те, що невжиття заходів, про які просить позивач, може істотно ускладнити чи унеможливити: 1) виконання рішення суду, прийнятого за результатом розгляду адміністративної справи; 2) ефективний захист порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Отже, заявником не наведено переконливих підстав для забезпечення позову, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім того, слід зазначити, що рішення, дії або бездіяльність суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів правовідносин. Це може завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.
Однак, відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Варто також вказати, що підстави, які зазначає позивач у заяві про забезпечення позову є предметом розгляду справи по суті, а тому, встановлення обставин законності прийняття/неприйняття відповідного рішення, дій/бездіяльності відповідача, їх оцінка повинна бути надана судом з урахуванням доказів та посилань, якими обґрунтовує відповідач свої заперечення та пояснень інших учасників справи, при розгляді справи по суті.
Згідно ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (ч.1 ст.77 КАС України).
Виходячи з викладених заявником обставин та вищенаведених положень чинного законодавства, суд доходить висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню. При цьому суд звертає увагу на те, що у поданій заяві не наведено обставин та, відповідно, не надано доказів щодо вчинення ІНФОРМАЦІЯ_3 по відношенню до позивача дій, спрямованих на призов його на військову службу за мобілізацією саме станом на час звернення до суду із заявою про забезпечення позову.
Отже позивач не довів існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у справі.
Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову доводи не свідчать про наявність законних та переконливих підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених ст. 151 КАС України.
Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи наведені норми законодавства, суд вважає, що заява про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою, а тому не підлягає до задоволення.
Згідно з частиною 5 статті 154 КАС України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 139, 150, 151, 154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Копію ухвали направити заявнику.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.В. Тулянцева