Справа № 440/2243/25
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2025-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/2243/25

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/2243/25 за позовом ОСОБА_1 до 3 територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

18.02.2025 адвокат Єрьоміна Вікторія Анатоліївна, здійснюючи на підставі ордеру серія АН №1625939 від 15.02.2025 представництво інтересів ОСОБА_1 , звернулася з позовом до 3 територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (надалі - НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 09.12.2020 по 11.02.2025 - не більш як за шість місяців відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;

- зобов`язати НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (нарахування та виплата грошового забезпечення у повному обсязі) за період з 09.12.2020 по 11.02.2025 - не більш як за шість місяців відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення - 11.02.2025 у повному обсязі включно за весь час затримки виплати;

- зобов`язати НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення - 11.02.2025 у повному обсязі включно за весь час затримки виплати.

В якості підстави для звернення до суду вказує на обставини порушення права позивача на отримання від роботодавця усіх сум при звільненні, внаслідок чого та на підставі ст. 117 КЗпП України у такого працівника виникає право на відшкодування середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того заявник обстоює право на виплату компенсації втрати частини доходів, за якою додатково звертатися обов`язок відсутній.

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

13.03.2025 до суду від 3 ТВУЗ Держспецзв`язку надійшов відзив на позов, в якому представник просить суд відмовити у задоволенні позову за відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України, оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру. Вважає, що норми законодавства про оплату праці та вирішення таких спорів не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб, оскільки ці правовідносини врегульовані спеціальним законодавством, а тому не підпадають під дію загального трудового права. Зауважує, що на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2021 у справі №440/7236/21 на користь ОСОБА_1 з 3 ТВУЗ Держспецзв`язку вже стягувався середній заробіток за час затримки розрахунку (за виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2020 роки) за період з 31.12.2020 по 17.06.2021, тобто за період, який охоплюється частково і предметом даного позову, що може призвести до подвійного стягнення середнього грошового забезпечення позивача. З приводу нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів громадян зазначив про відсутність правових підстав стягувати з відповідача таку суму, оскільки позивачем не надано жодних документальних підтверджень звернень до НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку з вимогою про нарахування та виплату такої компенсації (а.с. 23-27).

Розгляд справи, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України, здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у складі НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку.

Як видно з витягу з наказу начальника 3 ТВУЗ Держспецзв`язку від 09.12.2020 №68-ОС "Про особовий склад" майора ОСОБА_1 , заступника начальника Відділу охорони, звільнено зі служби за підпунктом "а" пункту 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пунктом 176 Положення про проходження військової служби (навчання) військовослужбовцями Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого Указом Президента України від 31.07.2015 №463, у запас Збройних Сил України, припинено контракт та виключено його зі списків особового складу з урахуванням часу на здачу справ і посади 31.12.2020 (а.с. 9-10).

Представник позивача у позовній заяві зазначає, що починаючи з 29.01.2020 відповідач протиправно розраховував його грошове забезпечення із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01.01.2018, що призвело до порушення майнових прав ОСОБА_1 , у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного сулу від 04.11.2024 у справі №440/10475/24 суд визнав протиправними дії НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні нарахування та виплати грошового забезпечення (в тому числі одноразових додаткових видів грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 09.12.2020 з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб". Зобов`язано 3 ТВУЗ Держспецзв`язку перерахувати та виплатити (з урахуванням проведених виплат) ОСОБА_1 грошове забезпечення (в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 09.12.2020 з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102,00 грн), встановленого законом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб".

На виконання вказаного судового рішення 11.02.2025 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 відповідачем зараховано 38 163,58 грн перерахованого грошового забезпечення позивача (а.с. 14).

При цьому, як зазначає представник позивача, відповідач не нарахував та не виплатив позивачу середній заробіток за час несвоєчасної виплати суми грошового забезпечення в повному обсязі, а також компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошового забезпечення.

З цих підстав позивач через представника звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи цей публічно-правовий спір по суті, суд виходить з такого.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (надалі - Закон №2011-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача станом на 09.12.2020, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 цього ж Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В силу положень статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи.

Відповідач у відзиві на позов зазначав, що поширення КЗпП України на військовослужбовців Держспецзв`язку Законом України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" не передбачено.

З цього приводу суд зауважує, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Натомість такі правовідносини врегульовані нормами КЗпП України.

У рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

З огляду на викладене суд визнає безпідставними твердження представника відповідача з приводу неможливості застосовувати норми КЗпП у спірних правовідносинах.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) також не врегульовано положеннями спеціального законодавства.

Натомість це коло питань врегульовано нормами КЗпП України.

Як зазначав Верховний Суд у постановах, зокрема, від 22.06.2023 у справі №380/152/20, від 16.07.2020 у справі №400/2884/18, від 01.03.2018 у справі №806/1899/17, від 31.05.2018 у справі №823/1023/16, спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум. Тому до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України.

Як свідчать встановлені судом обставини цієї справи, при звільненні ОСОБА_1 зі служби 09.12.2020 відповідач виплатив йому грошове забезпечення за період з 29.01.2020 по 09.12.2020 з урахуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018, факт чого підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, у справі №440/10475/24.

Лише 11.02.2025 відповідач здійснив зарахування на банківський рахунок позивача суми заборгованості у розмірі 38163,58 грн, факт чого підтверджується наданим позивачем доказами у вигляді скріншоту з карткового рахунку (а.с. 14).

Таким чином, період затримки остаточного розрахунку у даному випадку окреслюється рамками з першого дня після звільнення - 10.12.2020 (наступний день після звільнення позивача) по 10.02.2025 (день, який передує дню повного розрахунку), а не з 09.12.2020 по 11.02.2025 як зазначає представник позивача.

Водночас суд враховує обставини того, що нормою статті 117 КЗпП України запроваджено обмеження на виплату працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не більш, як за шість місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі - Порядок № 100), підпунктом "л" пункту 1 якого визначено, що цей Порядок застосовується у випадках, зокрема, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до п. 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи обставини того, що звільнення позивача відбулося 09.12.2020, його середня заробітна плата має обчислюватися з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно з довідкою про розмір середньомісячного заробітку, грошове забезпечення за жовтень 2020 року складало 20873,29 грн, за листопад 2020 року - 20873,29 грн (а.с. 30).

Загальна кількість календарних днів у жовтні 2020 року складає 31 календарний день, у листопаді 2020 року - 30 календарних днів, з огляду на що суд визначає середньоденний заробіток позивача на рівні 684,37 грн (20 873,29 грн + 20 873,29 грн) / 61 день).

Оскільки період затримки розрахунку при звільненні, за який може бути визначено відшкодування (з урахуванням чинної редакції ст. 117 КЗпП), становить не більш як за шість місяців, то кількість днів у вказаному періоді (з 11.08.2024 по 10.02.2025) становить 184 дні.

Тож з урахуванням середньоденного заробітку позивача у досліджуваному періоді (684,37 грн) сума відшкодування становить 125 924,08 грн (184 дні х 684,37 грн).

При цьому доводи відповідача щодо накладення періоду, за який на користь ОСОБА_1 вже стягувався середній заробіток на підставі рішення Полтавського окружного адміністративного суду у справі №440/7236/21, та періоду, заявленому у даній справі, не відповідають дійсності, оскільки шість місяців, що передують даті виплати грошового забезпечення, становить період, як вже зазначено вище, з 11.08.2024 по 10.02.2025. В той же час у межах справи №440/7236/21 охоплено період з 31.12.2020 по 17.06.2021.

Суд зауважує, що присуджена сума є доходом працівника, який підлягає оподаткуванню.

Тож обираючи належний спосіб захисту порушеного права, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 10.12.2020 по 10.02.2025 включно, але не більш як за шість місяців, з огляду на що суд зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 125 924,08 грн з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

Відтак позов у цій частині вимог слід задовольнити частково.

Вирішуючи позов у частині вимог з приводу ненарахування та невиплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення у повному обсязі за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення (11.02.2025) включно за весь час затримки виплати, суд виходить з такого.

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (надалі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За визначенням частини першої статті 2 Закону №2050-ІІІ, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі необхідно розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ч. 2 ст. 2 Закону №2050-III).

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 Закону №2050-ІІІ, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 21.02.2001 №159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - Порядок №159).

Пунктом 2 Порядку №159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з пунктом 4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання того, що компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1 - 3 Закону №2050-ІІІ дають суду підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 11.07.2017 №21-2003а16, Верховного Суду від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 13.01.2020 у справі №803/203/17.

Суд враховує обставини того, що Верховний Суд вже викладав правові висновки щодо застосування норм Закону №2050-ІІІ, зокрема у постанові від 15.10.2020 у справі №240/11882/19, правовідносини у якій є подібними до правовідносин у справі, що розглядається.

З урахуванням факту невиплати позивачу сум грошового забезпечення за заявлений період у зв`язку з бездіяльністю власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину заробітної плати, Верховний Суд дійшов висновку про те, що така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Суд при розгляді цієї справи не знаходить підстав для відступу від викладеної правової позиції, а тому вважає, що указані правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, саме так і належить застосовувати.

Враховуючи невиплачені позивачу суми належного грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 09.12.2020 у розмірі 38163,58 грн, які на підставі судового рішення надійшли на банківський рахунок позивача лише 11.02.2025, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням відповідачем строків їх нарахування та виплати за вказаний період.

Беручи до уваги те, що відповідач за наслідками нарахування позивачу сум грошового забезпечення на виконання рішення суду не прийняв владно-управлінського рішення, спрямованого на виплату сум компенсації втрати частини доходів за період з 29.01.2020 по день фактичної виплати грошового забезпечення, тобто по 11.02.2025, суд доходить висновку про доведеність тверджень позивача щодо протиправної бездіяльності з боку НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку, у зв`язку з чим відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 11.02.2025 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Тож позов у цій частині вимог слід задовольнити у спосіб, встановлений судом, а в цілому - частково.

Позивач звільнений від сплати судового збору в силу закону як учасник бойових дій, інших судових витрат не поніс, а тому підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Позов ОСОБА_1 у справі №440/2243/25 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність 3 територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме: з 10.12.2020 по 10.02.2025 включно, але не більш як за шість місяців.

3. Зобов`язати 3 територіальний Одеський вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 125 924 (сто двадцять п`ять тисяч дев`ятсот двадцять чотири) грн 08 коп з вирахуванням обов`язкових податків та зборів.

4. Визнати протиправною бездіяльність 3 територіального Одеського вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 11.02.2025 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

5. Зобов`язати 3 територіальний Одеський вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 11.02.2025 відповідно до Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

6. В решті вимог - позов залишити без задоволення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач: 3 територіальний Одеський вузол урядовий зв`язок Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (; вул. Гоголя, 179, м. Миргород, Полтавська область, 37602).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду впродовж тридцяти днів з моменту його підписання.

Суддя Є.Б. Супрун