Справа № 140/11754/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 рокуЛьвівСправа № 140/11754/24 пров. № А/857/1564/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матковської З.М.

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року у справі №140/11754/24 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Волинській області про визнання протиправними дій та скасування рішення, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дмитруком В.В., в м. Луцьк, у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику учасників справи), дата складення повного тексту судового рішення 26 листопада 2024 року), -

в с т а н о в и в :

В жовтні 2024 року фізична особа підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернулась з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.04.2024 №№ , .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДПС у Волинській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 16.04.2024 №№ , на підставі акту фактичної перевірки №7277/03-20-07-05/ НОМЕР_1 від 27.03.2024.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно з додатком №4 до акту фактичної перевірки «Інформація про результати перевірки повноти оприбуткування, реалізації та фактичних залишків ТМЦ» в магазині за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює діяльність позивач податковий орган зазначив про нестачу товарів. Однак, відповідач не врахував, що деякі із вказаних у додатку до акту товарів були внутрішньо переміщені з магазину в магазин, що підтверджується накладними на внутрішнє переміщення матеріалів. Крім того, ФОП ОСОБА_1 вказала, що відповідно до розрахунку фінансових санкцій контролюючим органом за порушення п. 1, 2 ст. 3 Закону №265/95-ВР, зміст порушення: не проведено розрахункову операцію на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій, не роздруковано та не видано відповідний розрахунковий документ, що підтверджує виконання розрахункової операції (54 171,90 грн), застосовано відповідальність передбачену п. 1 ст. 17 Закону №265/95-ВР, відповідальність: 150% вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) за кожне наступне вчинене порушення 81 257,85 грн (54 171,90 грн x 150%).

Вважає, що відповідачем не доведено та жодним чином не підтверджено той факт, що позивач, протягом останнього календарного року притягувався до відповідальності за аналогічне правопорушення, а тому застосування до позивача санкції за допущене правопорушення у сфері РРО як за таке, що вчинено повторно є протиправним.

Позивач зазначає, що податковим органом не вказано в наказі на перевірку такої підстави для перевірки, як факт звернень фізичних осіб до контролюючих органів з приводу відсутності цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої у фіскальних чеках.

Натомість, у наданих до суду фіскальних чеках, міститься цифрове значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої (рядок 9), що дає можливість ідентифікувати МАП.

Щодо твердження відповідача про не зазначення серії та номеру марки акцизного податку, то Положенням №13 такий реквізит, як серія та марка МАП не є обов`язковим.

З матеріалів перевірки не вбачається, що контролюючим органом безпосередньо під час фактичної перевірки позивача були виявлені фіскальні чеки, в яких не було зазначено цифрове значення штрихового коду марки акцизного податку на алкогольні напої.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що податкове повідомлення-рішення від 16.04.2024 № прийняте контролюючим органом не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже є не правомірним і підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 16.04.2024 №, позивач зазначив, що Відповідач у акті перевірки вказав про не надання ФОП ОСОБА_1 виписки банку про рух коштів на поточному рахунку ФОП, а саме: щодо руху коштів по еквайрингу.

Відповідно до ст. 1 Закону №996 первинним документом вважається документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Разом з тим, відповідно до п. 75.1.2. ст. 75 ПК України первинна документація є предметом перевірки документальної перевірки, а не фактичної.

Таким чином, у Позивача не виникло обов`язку надавати відповідачу банківські виписки та платіжні доручення в розрізі транзакцій, оскільки дані документи не належать та не пов`язані з предметом фактичної перевірки, так як банківські виписки є первинними документами, що підтверджують факт надходження грошей на рахунок і списання коштів з рахунка, фіксують факти здійснення банківських та господарських операцій.

Позивач на запит податкового органу надано цілий ряд документів, що пов`язанні з перевіркою та підтверджують дотриманням платником податків норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), що і було метою перевірки згідно Наказу від №1092-п від 20.03.2024.

Вважає, що податкове повідомлення рішення від 16.04.2024 № про стягнення штрафних санкцій за порушення ст. 44 ПК України (ненадання документів) є протиправним та підлягає до скасування.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила позивачка, яка покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги Позивач зазначає, що у неї не виникло обов`язку надавати відповідачу банківські виписки та платіжні доручення в розрізі транзакцій, оскільки дані документи не належать та не пов`язані з предметом фактичної перевірки, так як банківські виписки є первинними документами, що підтверджують факт надходження грошей на рахунок і списання коштів з рахунка, фіксують факти здійснення банківських та господарських операцій.

Також апелянт вказує на те, що підставою застосування вищевказаного штрафу є відповідальність за повторне вчинення порушення протягом календарного року.

Відтак, суд першої інстанції не врахував наведені доводи та не дослідив надані позивачем факти та докази.

Крім цього, апелянт просить стягнути з Відповідача судові витрати по сплаті судового збору та витрати наданню правничої допомоги, орієнтований розмір яких становить 5000 грн., докази на підтвердження чого будуть надані суду в процес розгляду справи.

У відповідь на подану апеляційну скаргу відповідач подав додаткові пояснення, в яких заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що Головним управління ДПС у Волинській області на підставі наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 20.03.2024 №1092-п та направлень від 20.03.2024 №1421/03-20-07-05, №1424/03-20-07-05, проведена фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за місцем провадження (здійснення) діяльності, розташування господарського об`єкту (магазину) за адресою: АДРЕСА_2 .

За результатами фактичної перевірки складено акт від 27.03.2024 бланк №002805, який зареєстрований в ГУ ДПС у Волинській області 28.03.2024 за №7277/03-20-07-05/ НОМЕР_1 .

В ході перевірки встановлено порушення вимог:

- п. 1, 2, 11 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями) (далі Закон №265);

- ст.44, ст.85 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI.

На підставі встановлених порушень, викладених в акті фактичної перевірки, винесено податкові повідомлення-рішення:

- № від 16.04.2024 форма «С» встановлено порушення п. 1, 2, 11 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями);

- № від 16.04.2024 форма «ПС» встановлено порушення ст. 44, ст. 85 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями рішеннями, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що встановлені фактичною перевіркою порушення знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому оскаржувані податкові повідомлення рішення є правомірними.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до пп.20.1.10 п.20.1. ст. 20 ПКУ визначено, що контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.

Згідно пп.75.1.3. п.75.1. ст. 75 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (із змінами і доповненнями) - фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника.

Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав.

Підпунктом 80.2.2. п. 80.2 ст. 80 ПК України визначено у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій, та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.

Фактичною підставою для призначення та проведення фактичної перевірки, передбаченої підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, стала наявність конкретної податкової інформації, яка свідчить про можливе порушення платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Зокрема, йдеться про інформацію щодо проведення у жовтнігрудні 2023 року через РРО/ПРРО вкрай низьких обсягів виторгу (менше 20 тис. грн), що не покривають навіть базові витрати суб`єкта господарювання, що, в свою чергу, може свідчити про здійснення розрахункових операцій без застосування РРО/ПРРО.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 26 березня 2024 року по справі №420/9909/23 зазначає, що застосована законодавцем у цій нормі конструкція щодо наявної/отриманої інформації - «яка свідчить про можливі порушення» - дає підстави для висновку, що вона має вказувати саме на можливі порушення платником податків законодавства у визначеній сфері, тобто ті ймовірні, засновані на обґрунтованих припущеннях, порушення, які підлягають перевірці на підставі цієї інформації.

Водночас аналіз абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України не дає підстав для висновку, що в наказі про проведення перевірки в обов`язковому порядку має бути зазначено конкретну норму податкового або іншого законодавства, контроль за якими покладено на контролюючи органи, яка порушується платником.

Відсутня й імперативна вимога щодо розкриття конкретного порушення платником норм, а також про надання відповідних доказів такої несумлінної поведінки.

Судова палата акцентує увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки».

Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах ПК України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло .

Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України.

Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.

У випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України, але не розкрито зміст наявної/отриманої інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування про можливі порушення податкового законодавства, не конкретизовано норми права, які ймовірно порушив платник, із зазначенням доказів такого порушення.

Покликання у наказі на підпункт 80.2.2 пункт 80.2 статті 80 ПК України, що утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПК України.

Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки.

Тому такий наказ не можна вважати протиправним.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі зазначеного наказу посадових осіб Головного управління ДПС у Волинській області було допущено до проведення перевірки платника податків.

У направленнях на проведення перевірки позивачем зроблено відмітку про допуск до фактичної перевірки за місцем провадження господарської діяльності, за результатами якої було складено акт фактичної перевірки.

В постанові від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18 Судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду відступила від висновків про застосування норми права у подібних правовідносинах у частині того, що саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного здійснення податкового контролю щодо себе; а також що допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та проведенні відповідної документальної виїзної або фактичної перевірки, які викладено в постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 804/1113/16, від 24.05.2019 у справі № 826/16221/15, від 03.10.2019 у справі № 820/850/16, від 16.10.2019 у справі № 820/11291/15, від 22.11.2019 у справі № 815/4392/15.

Окрім того, Верховний Суд, зокрема, в постановах від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18 та від 01.09.2020 у справі № 320/2647/19 сформулював правову позицію, відповідно до якої у разі, якщо контролюючим органом була проведена перевірка на підставі наказу про її проведення і за наслідками такої перевірки прийнято податкові повідомлення-рішення чи інші рішення, то наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням .

Належним способом захисту порушеного права платника податків у такому випадку є саме оскарження рішення, прийнятого за результатами перевірки.

З урахуванням наведених вище висновків Верховного Суду, аргументи позивача щодо порушення контролюючим органом вимог законодавства під час проведення перевірки, зокрема щодо відсутності конкретних підстав для її призначення, не підлягають розгляду в межах справи про оскарження рішень про застосування фінансових санкцій.

Це зумовлено тим, що спірний наказ уже реалізований шляхом його фактичного виконання, а негативні наслідки для позивача виникають саме внаслідок рішень, якими до нього застосовано фінансові санкції.

Таким чином, перевірку магазину «МАГАЗИН» було здійснено контролюючим органом на підставі, передбаченій підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, з дотриманням вимог чинного податкового законодавства.

Щодо викладених в акті порушень, які стали підставою для застосування до позивача штрафних санкцій.

ЯК уже зазначалось вище, відповідно до пункту 80.4 ПКУ перед початком фактичної перевірки з питань дотримання порядку здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, посадовими особами контролюючих органів на підставі підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 Кодексу може бути проведена контрольна розрахункова операція.

Згідно підпункту 20.1.11 п.20.1 ст.20 ПКУ контролюючі органи мають право: проводити контрольні розрахункові операції до початку перевірки платників податків щодо дотримання ним порядку проведення готівкових розрахунків та застосування реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій.

З метою перевірки дотримання суб`єктом господарювання вимог щодо здійснення розрахункових операцій та ведення касових операцій, перед початком фактичної перевірки в магазині «МАГАЗИН» було здійснено контрольну закупівлю слабоалкогольного сильногазованого напою «Шейк Коктейль Бора-Бора», об`ємом 0,5 л, за ціною 53,00 грн.

Зазначена розрахункова операція була проведена із застосуванням реєстратора розрахункових операцій без надання розрахункового документа встановленої форми та змісту в паперовій та/або електронній формі.

Суд звертає увагу, що за наявними в матеріалах справи даними, посадовими особами Головного управління ДПС у Волинській області, на підставі підпунктів 20.1.6, 20.1.9 пункту 20.1 статті 20 та пункту 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, було вручено запит від 22.03.2024 щодо надання документів продавцю ОСОБА_2 .

Станом на 27.03.2024 запитувані документи для проведення перевірки надані не були, що підтверджується Актом, який засвідчує факт ненадання у визначений у запиті строк ( не у повному обсязі) платником податків документів для ФОП ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ).

Зокрема, не подано банківські виписки щодо руху коштів на розрахункових рахунках, що використовуються у підприємницькій діяльності (зокрема, рух коштів по еквайрингу).

Відповідно до п.85.2. ст. 85 ПКУ встановлено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в пункті 86.7 статті 86 цього Кодексу, платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності (п. 44.6. ст. 44 ПКУ).

Відповідно, 27.03.2024 року було складено акт (зареєстрований у ГУ ДПС у Волинській області за №935/07-05 від 28.03.2024), яким зафіксовано факт ненадання ФОП ОСОБА_1 документів, запитуваних для проведення фактичної перевірки, у встановлений у запиті строк, або їх надання не в повному обсязі.

У ході проведення перевірки встановлено, що при здійсненні розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій (РРО) суб`єктом господарювання не забезпечено застосування режиму програмування для підакцизних товарів у частині відображення коду товарної підкатегорії згідно з УКТ ЗЕД.

Зокрема, під час реалізації 13.10.2023 пива «Роберт Домс Бельгійський» 0,5 л, згідно з фіскальним чеком №9783 (додаток №1 до акта), така інформація відсутня.

Крім того, перевіркою встановлено факт здійснення розрахункових операцій з реалізації алкогольних напоїв, маркованих марками акцизного податку, через РРО без надання покупцям розрахункових документів установленої форми та змісту, а також без зазначення обов`язкового реквізиту цифрового значення штрихового коду марки акцизного податку (серії та номера), на загальну суму 706,90 грн (додаток №2 до акта).

Під час перевірки повноти оприбуткування та реалізації товарів через РРО, шляхом зіставлення даних про надходження товарів (згідно з наданими видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, формами обліку товарних запасів/вибуття товарів), даних контрольних стрічок системи обробки даних РРО та фактичних залишків товарів станом на 22.03.2024, виявлено нестачу товару на загальну суму 32 184 грн (додаток №4 до акта, відомість станом на 22.03.2024).

У ході перевірки встановлено факти здійснення розрахункових операцій у готівковій та безготівковій формі через реєстратор розрахункових операцій (фіскальний номер ) без надання покупцям розрахункових документів установленої форми та змісту, сформованих у паперовій та/або електронній формі, на загальну суму 21 330 грн.

Зокрема, розрахункові документи не містили обов`язкових реквізитів, передбачених для суб`єктів господарювання, що здійснюють роздрібну торгівлю підакцизними товарами та зареєстровані платниками акцизного податку, а саме: окремим рядком не були зазначені літерні позначення, розмір ставки акцизного податку, загальна сума такого податку щодо кожного найменування товару, а також назва податку (Додаток №3 до Акта).

Апелянт зазначає, що перевірка реєстраторів розрахункових операцій (РРО) за минулий період часу має характер документальної перевірки, тому такі дії не можуть проводитися в межах фактичної перевірки та не можуть бути підставою для застосування штрафних санкцій.

Колегія судді апеляційного суду вважає такі необґрунтованими, оскільки в законодавстві відсутнє обмеження, яке б забороняло податковій використовувати ці дані в ході проведення фактичної перевірки.

При цьому отримання інформації з власних програм контролюючого органу (зокрема, Системи обробки даних РРО) за попередні періоди не є предметом фактичної перевірки, яка здійснюється за місцем провадження господарської діяльності.

В Постанові Верховного Суду від 09.09.2024 у справі №280/6832/23, колегія суддів дійшла таких висновків:

Наказом Міністерства фінансів України від 05 серпня 2020 року №477 було затверджено Порядок функціонування Системи обліку даних реєстраторів розрахункових операцій (далі Порядок).

Відповідно до пунктів 1, 2, 3, 4 та 7 розділу II зазначеного Порядку, Система обліку даних РРО (СОД РРО) є інформаційною системою, призначеною для збору, зберігання та використання даних реєстраторів розрахункових операцій (РРО) та програмних реєстраторів розрахункових операцій (ПРРО), зокрема електронних копій розрахункових документів та фіскальних звітних чеків, створених РРО та ПРРО, а також для перевірки справжності і достовірності таких документів.

СОД РРО розміщена в Державній податковій службі та використовується в межах повноважень посадовими особами органів ДПС для виконання завдань і функцій, визначених Податковим кодексом України.

Система складається зі сервера додатків та бази даних і забезпечує: цілодобове функціонування; інтеграцію та обмін даними з фіскальним сервером контролюючого органу та іншими інформаційними системами ДПС; обробку даних, отриманих від Системи збору і зберігання даних РРО, побудованої на технології Національного банку, та від фіскального сервера контролюючого органу; збереження даних про реєстрацію, перереєстрацію та скасування реєстрації РРО/ПРРО; збереження документів, створених РРО, що перейшли у фіскальний режим роботи, а також документів ПРРО, зареєстрованих фіскальним сервером контролюючого органу або створених в офлайн-режимі з присвоєними фіскальними номерами, сформованими фіскальним сервером, які передаються після завершення офлайн-режиму відповідно до статті 7 Закону; надання через Електронний кабінет, що функціонує відповідно до статті 42-1 розділу II Податкового кодексу України, даних про розрахункові документи на запит покупця (споживача).

Доступ до бази даних СОД РРО здійснюється виключно через встановлені засоби контролю.

Таким чином, інформація, що зберігається в СОД РРО, відображає всі дані про проведені розрахункові операції та реквізити фіскальних чеків.

Аналіз наведених норм податкового законодавства свідчить про те, що податковий орган має право використовувати під час проведення фактичної перевірки податкову інформацію, отриману від платників податків через бази даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем.

Зокрема, це стосується інформації про фінансово-господарські операції платників, застосування реєстраторів розрахункових операцій (РРО), програмних реєстраторів розрахункових операцій (ПРРО), у тому числі електронних копій розрахункових документів та фіскальних звітних чеків, які подані контролюючим органам через інформаційну систему

Системи обліку даних РРО (СОД РРО) у вигляді електронного розрахункового (фіскального) документа (чека, звіту).

Використання такої інформації є належною реалізацією контролюючим органом податкового контролю, що є необхідним комплексом заходів для забезпечення формування та реалізації державної фінансової політики, а також збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій.

При цьому така інформація може слугувати самостійною підставою для висновків, зроблених під час проведення фактичної перевірки.

Щодо стосується доводів апелянта про те, що Відповідачем не доведено та жодним чином не підтверджено той факт, що позивач, протягом останнього календарного року притягувався до відповідальності за аналогічне правопорушення, а тому застосування до позивача санкції за допущене правопорушення у сфері РРО як за таке, що вчинено повторно є протиправним, то апеляційний суд в цій часині погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з пунктом 113.3 пункту 113 Податкового кодексу України, у разі вчинення платником податків двох або більше порушень іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) застосовуються за кожне вчинене разове та триваюче порушення окремо.

Як встановлено судом, до позивача застосовано, крім іншого, штрафні санкції, передбачені пунктом 1 статті 17 Закону № 265/95-ВР. Тобто, положення профільного Закону № 265/95-ВР є спеціальними нормами щодо тлумачення сутності здійснюваних операцій та їх подальшої кваліфікації.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону №265/95-ВР встановлено обов`язок суб`єкту господарювання проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Тобто кожен встановлений контролюючим органом факт проведення розрахункових операцій з недотриманням змісту розрахункових документів та без застосування реєстратора розрахункових операцій є окремим правопорушенням.

При цьому кваліфікуючою ознакою такого правопорушення є повторність вчинення відповідного діяння, яке встановлюється у разі вчинення особою кількох правопорушень.

Таким чином, розмір фінансових санкцій у даному випадку слід визначати з урахуванням кількості разів допущених правопорушень, незалежно від того, чи виявлено такі порушення контролюючим органом в межах однієї перевірки.

Наведений висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 22.02.2022 у справі № 640/4426/19.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши правомірність прийнятих відповідачем рішень згідно до вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення - рішення від 16.04.2024 № та № вказаним вище критеріям відповідають, тому відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування з наведених вище підстав.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки відповідач діяв на підставі закону, із урахуванням усіх обставин, які мають значення для вірного вирішення порушеного позивачем питання.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява №65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), Проніна проти України (заява №63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява №4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2024 року у справі №140/11754/24без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін