Справа № 520/5800/25
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2025-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 р. Справа № 520/5800/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 (суддя Мар`єнко Л.М.; м. Харків) по справі № 520/5800/25

за позовом ОСОБА_1

до Височанської селищної ради

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Височанського селищного голови Мороза Олександра Васильовича (надалі також - відповідач), в якому просила суд:

1) визнати незаконними дії Височанського селищного голови О.Мороза щодо невиконання розпорядження КМУ №725-р від стосовно утворення адміністративного центру Височанської селищної територіальної громади у селищі Високому, такими що перешкоджають ОСОБА_1 в участі в місцевому самоврядуванні;

2) визнати відсутність повноважень у Височанського селищного голови О.Мороза змінювати положення Розпорядження КМУ №725-Р від 12.06.2020 року стосовно утворення адміністративного центру Височанської селищної територіальної громади у будь-якому іншому місці;

3) визнати бездіяльність Височанського селищного голови О.Мороза щодо не проведення звіту за свою діяльність за 2024 рік, до часу подання ОСОБА_1 цього позову такою, що порушила її право на участь у місцевому самоврядуванні відносно контролю за його діяльністю;

4) зобов`язати Височанського селищного голови О.Мороза:

А) вирішити питання про організацію у селищі Високому адміністративного центру Височанської селищної територіальної громади;

Б) вирішити питання про здійснення ОСОБА_2 звіту за свою діяльність за 2024 рік відповідно до вимог ч.7 ст.42 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні".

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу час для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання платіжного документу про сплату судового збору або документ, який підтверджує пільги щодо його сплати; заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску; докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, або клопотання про їх витребування із обов`язковим зазначенням доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк.

Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху від 21.03.2025 була направлена засобами рекомендованої поштової кореспонденції.

Лист з поштова кореспонденцією повернувся на адресу суду 21.03.2025 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

Позивач 23.04.2025 звернулася до суду в усному порядку за надання інформації щодо руху її позовної заяви.

Секретарем судового засідання було вручено ОСОБА_1 копію ухвали суду від 21.03.2025 про залишення позовної заяви без руху, що підтверджується розпискою за особистим підписом позивача від 23.04.2025.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до Височанського селищного голови Мороза Олександра Васильовича про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто позивачу, на підставі п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що установлений в ухвалі суду 10-денний строк для усунення недоліків позову сплив, однак позивачем недоліки позовної заяви не усунуто (платіжний документ про сплату судового збору або документ, який підтверджує пільги щодо його сплати; заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску; докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, або клопотання про їх витребування із обов`язковим зазначенням доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк не надано).

ОСОБА_1 не погодилась з ухвалою суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу в якій, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду від 09.05.2025 року, постановлену у справі № 520/5800/25, про повернення позивачу позовної заяви, як таку, що позбавляє позивача права у доступі до правосуддя, гарантованого ст. 55 Конституції України, та направити матеріали справи на подальший розгляд до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що реальної можливості сплатити судовий збір позивач не мала, так як немає доходів, і відсутність доходів у 2024 році позивач підтвердила відповідними довідками, які суд визнав неналежними.

Щодо пропущення строків, то відносно звіту селищного голови, він повинен був проведений за 2024 рік діяльності, який закінчувався 08.12.2024, а позов щодо цих обставин позивачем подано 13.03.2025, позовні вимоги щодо відсутності адміністративного центру громади у селищі Високий по відліку часу мають довготривалий характер і офіційно стало відомо про відсутність такого центру з рішення суду, постановленого у справі 03.09.2024, тому посилання суду першої інстанції, як недолік позовної заяви, позивач вважає помилковими.

Щодо доказів позивач зазначає, що про відсутність адміністративного центру вона надала копію звернення до поліції, а протокол проведення звіту позивач надати не може, враховуючи його відсутність. Крім того, позивач, з посиланням на положення ч. 2 ст. 77 КАС України, вказує на обов`язок відповідача надавати докази правомірності своїх дій. На переконання позивача, надання доказів відбувається в процесі розгляду справи, тому вважає, що суд першої інстанції передчасно витребував у позивача докази.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, з таких підстав.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Положеннями статей 160 та 161 КАС України визначено форму та зміст позовної заяви, а також визначено документи, що до неї додаються.

Частинами 1, 2 статті 169 КАС України встановлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Таким чином, процесуальне законодавство встановлює певний порядок дій суду при виявленні недоліків, зокрема, апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що залишення позовної заяви без руху - це процесуальна дія, яка застосовується судом з метою усунення позивачем недоліків позовної заяви та дотримання порядку її подання.

Ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху не може бути оскаржена окремо в апеляційному порядку, оскільки не включена до переліку ухвал, визначеного частиною другою статті 294 КАС України.

Разом з тим, суд першої інстанції не повинен тлумачити положення цієї статті у такий спосіб, щоб створювати штучні перешкоди для доступу до правосуддя в адміністративній справі, а також, застосовуючи положення статей 169 КАС України, формально підходити до цієї норми, у зв`язку з чим позовні заяви безпідставно залишати без руху та повертати їх.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правомірність застосування до позовної заяви судом першої інстанції положення статті 169 КАС України та залишення її без руху перевіряється судом апеляційної інстанції під час перегляду ухвали, зокрема, про повернення позовної заяви.

Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної чи касаційної скарги на відповідне рішення суду.

Ураховуючи, що оскаржувана ухвала про повернення позовної заяви постановлена судом першої інстанції за наслідками оцінки усунення позивачем недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі судді Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 про залишення позовної заяви без руху, яка не може бути оскаржена окремо, то правова оцінка їй надається судом під час апеляційного перегляду справи на ухвалу про повернення позовної заяви.

Так, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено позивачу час для усунення недоліків позовної заяви у спосіб:

- надання платіжного документу про сплату судового збору або документ, який підтверджує пільги щодо його сплати;

- заяви про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску;

- доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, або клопотання про їх витребування із обов`язковим зазначенням доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк.

Стосовно висновків суду про необхідність надання документу про сплату судового збору або документу, який підтверджує пільги щодо його сплати, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Залишаючи без руху позов ОСОБА_1 судом установлено, що позов містить п`ять вимог немайнового характеру, 2 з яких похідні, отже позивачем має бути сплачений судовий збір за три позовні вимоги немайнового характеру у загальному розмірі 3633,60 грн. Проте позивачем судовий збір не сплачено.

Натомість, одночасно з позовною заявою позивач заявила клопотання про звільнення від сплати судового збору, посилаючись на те, що за 2024 рік не мала доходів, у зв`язку з чим сплата судового збору для неї є непомірним тягарем та об`єктивно перешкоджає доступу до правосуддя.

На підтвердження доводів, викладених у клопотанні, позивач надала до суду; відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 24.02.2025 №2040-25-00282; довідку від 24.02.2025 №70 Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації; довідку Харківської філії Харківського ОЦЗ №Е203925/12/2024/0020 від 27.12.2024.

Відмовляючи в задоволенні клопотання позивача та відхиляючи надані позивачем докази суд першої інстанції в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 21 березня 2025 року зазначив, що довідка Харківської філії Харківського ОЦЗ №Е203925/12/2024/0020 від 27.12.2024 не охоплює період з 01.01.2024 по 26.06.2024, відтак не містить інформації за повний календарний рік. З цих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено наданими у справі доказами відсутність доходу за весь календарний 2024 рік.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, обумовлені статтею 8 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон № 3674-VI).

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України «Про судовий збір» судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

Таким чином, судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

Суд також виходить з того, що саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

За приписами частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України «Про судовий збір». З його преамбули вбачається, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, суд наділений повноваженням зменшити тягар несення судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас наведені правові норми дають підстави для висновку про те, що зменшення тягаря несення судових витрат є не безумовним обов`язком суду.

Особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану та за наявності обставини, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом права зменшити тягар несення судових витрат у частині сплати судового збору. Такі обставини повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами.

Колегія суддів зауважує, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

При цьому саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору.

В ухвалі від 10 травня 2019 року у справі № 9901/166/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належним доказом, який може слугувати підставою для вирішення судом питання про звільнення від сплати судового збору, є довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік або довідка органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.

Так, на підтвердження наявності підстав для звільнення від сплати судового збору, позивач надала до суду:

- відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 24.02.2025 №2040-25-00282, за період з 1 кварталу по 4 квартал 2024 року інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків відсутня;

- довідку від 24.02.2025 № 70 Управління соціального захисту населення Харківської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 не перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Харківської РДА;

- довідку Харківської філії Харківського ОЦЗ №Е203925/12/2024/0020 від 27.12.2024 про те, що ОСОБА_1 зареєстрована як безробітна з 27 червня 2024 по 31 грудня 2024 та в цей період дохід не отримувала.

Тобто, з наданих доказів убачається, що позивачка на виконання вимог статті 8 Закону № 3674- VI надала суду відомості, які свідчать, що розмір судового збору не тільки перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивачки фізичної особи за попередній календарний рік, а взагалі фактично свідчать про відсутність виплачених доходів у позивачки фізичної особи за календарний рік, який передував зверненню з апеляційною скаргою.

Колегія суддів зазначає, що Закон № 3674-VI не містить вичерпного й чітко визначеного переліку документів, які можливо вважати такими, що підтверджують майновий стан особи і у кожному конкретному випадку суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням. Але, як наголошено в постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 160/12251/20 документом, який відображає всю суму доходу позивача за попередній календарний рік може бути, зокрема, довідка про суми виплачених доходів та утриманих податків, яка формується на підставі відомостей, що містяться у Державному реєстрі фізичних осіб платників податків.

Відхилення судом першої інстанції наданих позивачем доказів з підстав того, що довідка Харківської філії Харківського ОЦЗ №Е203925/12/2024/0020 від 27.12.2024 не охоплює період з 01.01.2024 по 26.06.2024, відтак не містить інформації за повний календарний рік, колегія суддів вважає безпідставним, адже у вказаній довідці зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована в Харківській філії Харківського ОЦЗ з 24.06.2024. Відповідно, вказана довідка містить інформацію про доходи позивача за період реєстрації позивача в центрі, а саме: з 24.06.2024 по 31.12.2024.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що особа, яка перебуває у скрутному матеріальному становищі, не має доходів за попередній календарний рік, що передував зверненню до суду, і не має коштів на захист своїх прав та законних інтересів в судовому порядку, водночас посилаючись на те, що сума судового збору є для неї непосильною, за наявності довідки про відсутність нарахованих доходів та утриманих податків за відповідний період, має право розраховувати на повну й об`єктивну оцінку судом повідомлених нею обставин та наданих доказів. Проте іншим доказам, що були надані позивачем, суд першої інстанції взагалі не надав жодної оцінки.

Указане свідчить про не здійснення судом першої інстанції перевірки реальної спроможності заявника сплатити судовий збір, ураховуючи відсутність в останньої доходів за попередній календарний рік.

З урахуванням викладеного висновок суду першої інстанції про те, що надані позивачкою докази є неналежними й не підтверджують її скрутне матеріальне становище є передчасними.

Стосовно висновку суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом та необхідність надання заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

З аналізу наведених вище вимог КАС України випливає, що повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском строку звернення до суду може мати місце тільки при встановленні обставин, у який строк позивач мав подати заявлений позов з урахуванням його вимог, обставин щодо початку перебігу строку звернення до суду, з`ясування причин пропуску цього строку та наявності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Матеріали справи свідчать, що в позовній заяві позивач заявила 3 вимоги немайнового характеру, а саме:

1) визнати незаконними дії Височанського селищного голови О.Мороза щодо невиконання розпорядження КМУ №725-р від 12.06.2020 стосовно утворення адміністративного центру Височанської селищної територіальної громади у селищі Високому, такими що перешкоджають ОСОБА_1 в участі в місцевому самоврядуванні;

2) визнати відсутність повноважень у Височанського селищного голови О.Мороза змінювати положення Розпорядження КМУ №725-Р від 12.06.2020 року стосовно утворення адміністративного центру Височанської селищної територіальної громади у будь-якому іншому місці;

3) визнати бездіяльність Височанського селищного голови О.Мороза щодо не проведення звіту за свою діяльність за 2024 рік, до часу подання ОСОБА_1 цього позову такою, що порушила її право на участь у місцевому самоврядуванні відносно контролю за його діяльністю.

Залишаючи без руху позов ОСОБА_1 з підстав пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в позовній заяві дату порушення її прав пов`язує з розпорядженням КМУ в №725-р від 12.06.2020, при цьому до суду звертається лише 14.03.2025 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до суду.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що передумовою для залишення позовної заяви без руху з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду є встановлення судом обставин, з якими законодавство пов`язує початок перебігу строку звернення до суду в розрізі кожної із заявлених вимог окремо.

Проте вказані обставини не були з`ясовані судом, стверджуючи про пропущення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції обмежився посиланням на дату розпорядження КМУ №725-Р від 12.06.2020, не встановивши при цьому моменту коли позивач фактично дізнався або мав реальну можливість дізнатися про наявність порушення свого права, з урахуванням заявлених вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є необґрунтованим та передчасним.

Разом з цим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що неможливість встановити на стадії відкриття провадження у справі початок перебігу строку звернення позивача до суду з позовом, не є безумовною підставою для залишення позовної заяви без руху.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 3 ст. 123 КАС України).

Таким чином, в разі неможливості перевірити дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом на стадії відкриття провадження у справі, суд першої інстанції повинен з`ясувати це питання в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Стосовно висновку суду про ненадання позивачем доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, або клопотання про їх витребування із обов`язковим зазначенням доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 5 та 8 частини 5 статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

Відповідно до вимог частини 4 статті 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Залишаючи без руху позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції вказав, що позовній заяві не зазначено та до матеріалів справи не надано докази на підтвердження доводів заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 77 КАС України докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Положенням ч. 10 ст. 79 КАС України передбачено, що докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не визначено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Частиною 3 ст. 80 КАС України визначено, що про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.

З наведеного випливає, що питання щодо збору доказів, їх належності та допустимості вирішується судом після відкриття провадження у справі, а не під час вирішення судом питання про прийняття позовної заяви. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи шляхом постановлення ухвал про витребування доказів. Також позивач у випадку не долучення певного доказу до позовної заяви має право заявити клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Таким чином, у разі відсутності у справі доказів, вказана обставина може бути усунута і після відкриття провадження у справі.

Крім того, питання щодо витребування доказів суд може вирішити і на стадії відкриття провадження у справі. Питання про достатність, належність та допустимість таких доказів вирішується судом вже на стадії розгляду справи по суті. І тоді суд, який окрім іншого, відповідно до ч.3 ст.77 КАС України наділений повноваженнями збирати докази з власної ініціативи, має можливість під час розгляду справи за необхідності звернутись до відповідача чи інших осіб, які володіють необхідною для встановлення обставин справи інформацією, щодо витребування оригіналів документів, або належним чином завірених копій останніх.

Верховний Суд у постанові від 18.02.2020 у справі №320/3053/19 звернув увагу, що положення частини третьої статті 77 КАС України надають суду право пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи. Суд не повинен позбавляти особу права доступу до суду у зв`язку з відсутністю у неї певних документів, які можуть слугувати доказами у справі. Тим більше, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, що визначено частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів зазначає, що на стадії прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі суд позбавлений можливості надати оцінку тим чи іншим доказам та заявленим вимогам, з`ясувати достатність доказів для вирішення справи, їх належність та допустимість, а тому повернення позовної заяви з підстав ненадання тих чи інших доказів або не обґрунтування певних вимог, не можна визнати доцільним.

На переконання суду апеляційної інстанції, надати оцінку повноті обґрунтування заявлених позивачем вимог суд першої інстанції повинен був в ході розгляду справи, шляхом встановлення всіх дійсних обставин справи та з урахуванням тих доказів, які на думку позивача є достатніми для вирішення справи.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Судому викладеними у постанові від 26.10.2023 у справі №120/6360/23.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що встановлені судом першої інстанції недоліки позовної заяви, що стосуються надання доказів, не перешкоджають суду розглянути справу по суті, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції формальним підходом до застосування ст.ст.160, 161 КАС України, та в подальшому поверненням позовної заяви, з урахування приписів ст.169 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Колегія суддів наголошує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року № 9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012).

Право на ефективний засіб юридичного захисту гарантовано ст. 13 Конвенції, в якій зазначається: кожен, чиї права та свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Колегія суддів ураховує, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненні особи до суду. Проте відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, повернення адміністративного позову з формальних підстав унеможливлює доступ особи до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено право заявника на звернення до суду, з огляду на те, що повернення позовної заяви унеможливлює її належний розгляд та захист прав позивача у разі, коли буде встановлено дійсність їх порушення.

Враховуючи, що повернення позовної заяви відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України, з підстав неусунення позивачем недоліків позовної заяви в установлений судом строк, може бути тільки за умови, якщо такі недоліки пов`язані з недотриманням позивачем вимог статей 160 та 161 КАС України, що не знайшло свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 з огляду на передчасні висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадження у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення із порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 по справі № 520/5800/25 - скасувати.

Справу № 520/5800/25 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) Т.С. Перцова Я.М. Макаренко