Справа № 240/6013/25
Суддя: Майстренко Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/6013/25

категорія 109020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Майстренко Н.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Житомирської міської ради (далі також Рада, відповідач), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення сорок сьомої сесії восьмого скликання Житомирської міської ради від 19 грудня 2024 року № 1248 «Про відмову громадянам в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою» в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо надання у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 7 додатку до вказаного рішення);

- зобов`язати Житомирську міську раду за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 прийняти рішення про надання їй у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки після закінчення воєнного стану.

В обґрунтування позову зазначає, що неодноразово зверталась до органу місцевого самоврядування з заявами про надання їй у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , проте відповідач тривалий час не здійснював розгляд її заяв та лише в грудні 2024 року прийняв рішення, яким у наданні ОСОБА_1 земельної ділянки у власність відмовив з посиланням на те, що ця ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування. Вважаючи таку відмову органу місцевого самоврядування протиправною, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, а також визначено, що вона буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Крім того, під час розгляду справи ОСОБА_1 та Радою подано до матеріалів справи додаткові пояснення, в яких вони по суті наводили ті ж доводи і мотиви, що вже були ними викладені відповідно у позовній заяві та відзиві на неї.

Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі її фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 звернулась до Житомирської міської ради із заявою від 17 квітня 2024 року (вх. № 6890/24 від 22 квітня 2024 року) щодо надання у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а також про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо цієї земельної ділянки після закінчення воєнного стану.

До поданої заяви ОСОБА_1 було додано копію паспорту та графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

В подальшому, Житомирською міською радою на засіданні її сорок сьомої сесії восьмого скликання було прийнято рішення за № 1248 від 19 грудня 2024 року «Про відмову громадянам в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою», відповідно до пункту 7 додатку до якого ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо надання у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі статті 39 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Генерального плану міста Житомира, затвердженого рішенням Житомирської міської ради від 30 листопада 2016 року №454, з посиланням на невідповідність містобудівній документації, оскільки відповідно до Графічної частини Генерального плану (основне креслення) зазначена в графічних матеріалах земельна ділянка розташована на території зелених насаджень загального користування (розрахунковий етап). Відповідно до діючої містобудівної документації в межах визначених територій будівництво індивідуальних гаражів не передбачено.

Не погоджуючись з відмовою органу місцевого самоврядування у наданні їй у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального гаражу, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у даній справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно з пунктом «д» частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

За змістом частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Виходячи з положень частини 7 статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, зміст наведених норм у сукупності визначає, що, бажаючи отримати безоплатно у власність земельну ділянку площею не більше 0,01 гектара для будівництва індивідуального гаражу, особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою (клопотанням), у якому зазначає цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри й до якого додає графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування зобов`язаний розглянути клопотання у місячний строк й або надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, або надати мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, законодавством чітко визначено, що підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вже вказувалось в цьому рішенні, з метою безоплатного отримання у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального гаражу ОСОБА_1 звернулась до Житомирської міської ради з відповідною заявою від 17 квітня 2024 року (вх. № 6890/24 від 22 квітня 2024 року), до якої додала копію паспорту та графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

На підставі наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що спірна земельна ділянка орієнтовною площею 0,01 га, що розташована за адресою: м. Житомир, провулок Шосейний, є вільною й жодній фізичній або юридичній особі у встановленому законодавством порядку у власність або користування не передана. Протилежного відповідачем на зазначено й доказів передачі земельної ділянки третім особам не надано.

Однак, за результатами розгляду поданої заяви Житомирська міська рада на засіданні сорок сьомої сесії восьмого скликання лише 19 грудня 2024 року (тобто з порушенням встановленого частиною 7 статті 118 ЗК України місячного строку) прийняла рішення № 1248 «Про відмову громадянам в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою», відповідно до пункту 7 додатку до якого на підставі статті 39 ЗК України, статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Генерального плану міста Житомира, затвердженого рішенням Житомирської міської ради від 30 листопада 2016 року №454, відмовила ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо надання у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з посиланням на невідповідність містобудівній документації, оскільки відповідно до Графічної частини Генерального плану (основне креслення) зазначена в графічних матеріалах земельна ділянка розташована на території зелених насаджень загального користування (розрахунковий етап). Відповідно до діючої містобудівної документації в межах визначених територій будівництво індивідуальних гаражів не передбачено.

Проте, така підстава для відмови у наданні земельної ділянки у власність не узгоджується з визначеним в частині 7 статті 118 ЗК України вичерпним переліком підстав для відмови, якою може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Надаючи правову оцінку підставам, покладеним відповідачем в основу оскаржуваного рішення, суд виходить з такого.

За змістом частин 1 та 2 статті 17 Закону України «Про основи містобудування» містобудівна документація - затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій.

Містобудівна документація є основою для: вирішення питань раціонального використання територій, регулювання розселення; підготовки обґрунтованих пропозицій щодо встановлення та зміни меж населених пунктів; підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації; вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об`єктів містобудування та упорядкування територій, вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту - одночасно містобудівна документація на місцевому рівні та землевпорядна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Згідно з пунктом 7 цієї ж статті містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

План зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон (пункт 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Як передбачено частинами 1, 2 та 5 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням відомостей Державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі у цифровій формі в державній системі координат у формі електронних документів, що містять базові тематичні геопросторові дані.

Обмеження у використанні земель (територій), визначені комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади, генеральним планом населеного пункту, детальним планом території, підлягають внесенню до містобудівного кадастру, а також Державного земельного кадастру в порядку, встановленому Законом України «Про Державний земельний кадастр».

За змістом частини 1 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення території у такому населеному пункті визначаються комплексним планом.

План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико-культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів та підлягає стратегічній екологічній оцінці.

В той же час, згідно з підпунктами 8 та 9 пункту 2 Порядку розроблення, оновлення, внесення змін та затвердження містобудівної документації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 вересня 2021 року №926, геопросторові дані містобудівної документації - набори геопросторових даних, що отримуються з національної інфраструктури геопросторових даних, реєстрів, кадастрів, інших інформаційних систем для використання під час розроблення містобудівної документації, а також створюються за результатами її розроблення; графічні матеріали містобудівної документації тематичні набори геопросторових даних щодо об`єктів містобудівної документації, візуалізовані засобами містобудівного кадастру на державному рівні, в інших геоінформаційних системах, а також шляхом їх відтворення на паперових та/або інших твердих (матеріальних) носіях.

Отже, підсумувавши наведене, можна зробити висновок, що містобудівна документація - це дійсний та реальний план міста з відображенням вже існуючих і запланованих у перспективі об`єктів та з врахуванням геопросторових даних.

У свою чергу, ч. 3 ст. 20 Земельного кодексу України встановлено, що категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

Так, з наявних в матеріалах справи скріншотів з Генерального плану м. Житомира вбачається, що спірна земельна ділянка орієнтовною площею 0,01 га, розташована за адресою: м. Житомир, пров. Шосейний, не належить до території зелених насаджень загального користування.

Натомість, згідно Плану зонування території (зонінгу) міста Житомира вона відноситься до житлових зон, а саме зони «Ж-1», яка, в свою чергу, має назву «Зона садибної забудови».

Більше того, й відповідач у додаткових поясненнях від 13 травня 2025 року також не заперечує проти того, що спірна земельна ділянка за своїм функціональним призначенням відноситься до житлових зон, а саме зони «Ж-1», яка, в свою чергу, має назву «Зона садибної забудови».

Відповідно до розділу 4 Настанов про склад та зміст Плану зонування території (зонінг) ДСТУ-Н Б Б.1.1-12:2011 містобудівними регламентами, встановленими для кожної територіальної зони (підзони), визначаються види дозволеного (переважні та супутні) використання земельних ділянок.

Дозволений (переважний та супутній) вид використання території використання, яке відповідає переліку переважних та супутніх видів використання та містобудівної документації (п. 3.2 розділу 3 Настанов).

Житомирською міською радою суду не було надано містобудівного регламенту для "Зона садибної забудови", який би передбачав дозволені, переважні та супутні види використання такої території.

У той же час, такі види використання встановлені державними будівельними нормами, які поширюються на планування і забудову територій населених пунктів. Такими будівельними нормами є ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 квітня 2019 року №104, і цим будівельним нормам не може суперечити будь-який містобудівний регламент.

Так, відповідно до пункту 3.57 розділу ІІІ ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» садибна забудова це забудова, що сформована індивідуальними чи зблокованими житловими будинками.

За змістом положень пунктів 6.1.30, 6.1.39 розділу VІ ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» садибну забудову слід передбачати: у межах населеного пункту переважно на вільних територіях, на ділянках, потенційно придатних для будівництва.

Гаражі слід передбачати вбудованими, прибудованими до житлових будинків або окремо розташованими по лінії забудови, а також в глибині ділянки.

Отже, державними будівельними нормами, які регламентують планування та забудову територій, передбачено що допустимим видом використання території, що віднесена до "Зони садибної забудови", є розміщення на ній гаражу.

Натомість, Житомирською міською радою не подано жодних доказів в підтвердження неможливості використання спірної земельної ділянки за обраним позивачем призначенням.

Відтак, проаналізувавши викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що рішення сорок сьомої сесії восьмого скликання Житомирської міської ради від 19 грудня 2024 року № 1248 «Про відмову громадянам в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою» в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо надання у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 7 додатку до вказаного рішення), є протиправним, незаконним й таким, що підлягає скасуванню.

Як наслідок, на переконання суду, з метою захисту порушеного права позивача слід зобов`язати Житомирську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 квітня 2024 року з врахуванням правових висновків та оцінки, викладених в цьому рішенні.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частинами 1 4 статті 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на все наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Викладені Радою у відзиві на позовну заяву доводи не спростовують наведених висновків суду та не впливають на правильність прийнятого ним рішення.

З приводу відшкодування позивачеві витрат на професійну правничу допомогу слід вказати таке.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина 1 статті 132 КАС України).

Згідно з частиною 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).

Згідно з частиною 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина 9 статті 139 КАС України).

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати (зокрема, витрати на професійну правничу допомогу) підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В позовній заяві ОСОБА_1 заявлено розмір витрат на правничу допомогу в сумі 15000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договору про надання професійної правничої допомоги, акту виконаних робіт, рахунку-фактури, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а також ордер на надання правової допомоги.

Разом з тим, суд акцентує увагу на тому, що при вирішенні витання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та умови договору.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2020 у справі №520/8489/19.

Зважаючи на те, що розгляд даної справи відбувався у спрощеному позовному провадженні без виклику представників сторін, беручи до уваги, що додаткові пояснення не є документами, подання яких обов`язково передбачено спрощеним провадженням, а також зважаючи, що позовні вимоги задовольняються лише частково, суд вважає, що витрати на правничу допомогу за такі послуги в розмірі 15000,00 грн. є завищеними.

Суд дійшов висновку, що реальний та співмірний розмір витрат позивача на правничу допомогу, надану їй в межах розгляду даної справи, слід визначити в сумі 5000,00 грн., які належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, з огляду на приписи статті 139 КАС України, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача належить стягнути понесені нею судові витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі 484,48 грн.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72 - 77, 139, 242 - 246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; PHOKПП НОМЕР_1 ) до Житомирської міської ради (м. Житомир, майдан С.П. Корольова, 4/2; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення сорок сьомої сесії восьмого скликання Житомирської міської ради від 19 грудня 2024 року № 1248 «Про відмову громадянам в наданні дозволів на розроблення документації із землеустрою» в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо надання у власність для будівництва індивідуального гаражу земельної ділянки орієнтовною площею 0,01 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 7 додатку до вказаного рішення).

Зобов`язати Житомирську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 квітня 2024 року з врахуванням правових висновків та оцінки, викладених в цьому рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 484,48 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Майстренко