Справа № 520/13992/25
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 р. № 520/13992/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава,Полтавський р-н, Полтавська обл.,36000) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, в якому просить суд:

1. Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 09.07.2024 року по 05.10.2024 року у сумі 236 215 грн. 76 коп.

2. Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.07.2024 року по 05.10.2024 року у сумі 236 215 грн. 76 коп.

Ухвалою суду від 02.06.2025 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Представником відповідача 16.06.2025 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що в спірних правовідносинах діяв в межах чинного законодавства України.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві № 27-о/дск від 03.04.2024 року позивача - ОСОБА_1 було звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань у запас капітана Державного бюро розслідувань Ушакова Ігоря Миколайовича оперуповноваженого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, 04 квітня 2024 року за станом здоров`я з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 15 березня 2021 року № 45.

Після звільнення зі служби в ДБР ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТУ ДБР у м. Полтаві про стягнення грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та одноразову грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 року по справі № 520/15484/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні грошової компенсації за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках щорічної відпустки у кількості 38 календарних днів.

Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2021, 2022 та 2023 роках 38 календарних днів щорічної відпустки.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 10.09.2024 року по справі № 520/15484/24 заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн (три тисячі гривень).

У задоволенні іншої частини заяви - відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2025 року по справі № 520/15484/24 апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві - залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по справі № 520/15484/24 - скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Прийнято в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-XII від 09.04.1992 року.

Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб №2262-XII від 09.04.1992 року, з урахуванням у складі грошового забезпечення для її обрахунку, індексації грошового забезпечення.

Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 по 08.07.2024 в сумі 252 321, 38 грн (двісті п`ятдесят дві тисячі триста двадцять одна гривня 38 копійок.)

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2024 по справі № 520/15484/24 - залишено без змін.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2025 року по справі № 520/15484/24 апеляційні скарги ОСОБА_1 , Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві - залишено без задоволення.

Додаткове рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 по справі № 520/15484/24 - залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Також судом встановлено, що на виконання судових рішень у справі № 520/15484/24 ТУ ДБР у м. Полтаві 18.04.2025 нарахована та виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація за 38 календарних невикористаних днів відпусток у розмірі 102 002,26 грн та одноразова грошова допомогу у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 3 повних календарних роки служби в ДБР у розмірі 120 792,15 грн (з урахування утриманого військового збору в розмірі 5 % у розмірі 11 139,72 грн).

Крім того, 22.04.2025 Головним управлінням Державної казначейської служби в Полтавській області на підставі виконавчого листа у справі № 520/15484/24 з рахунків ТУ ДБР у м. Полтаві здійснено безспірне списання коштів на суму 252 321,38 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.04.2024 по 08.07.2024 (за 94 дні).

В позовній заяві позивачем зазначено, що згідно виписки АТ КБ Приватбанк по надходженням по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) за договором SAMDNFF66 від 20.09.2013 за період 18.04.2025-18.04.2025, сформованої 22.04.2025 року, 18.04.2025 року відповідач, на виконання вищевказаних судових рішень, перерахував на рахунок позивача 211 604,69 грн., в рахунок грошової компенсації за невикористані позивачем у 2021, 2022 та 2023 роках щорічні відпустки у кількості 38 календарних днів. Тобто, відповідач лише 18.04.2025 року провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні, а отже позивач має право на отримання відшкодування за затримку виплати коштів, на підставі ст. 117 КЗпП України, у межах шестимісячного строку затримки фактичного розрахунку при звільненні.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

За приписами статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною 1 цієї статті.

Як вже було встановлено судом вище, відповідач - ТУ ДБР у м. Полтаві на виконання постанови суду від 13.03.2025 у справі № 520/15484/24 ОСОБА_1 виплатив позивачу середній заробіток у розмірі 252 321,38 грн за час затримки виплати 222 794,41 грн. при звільненні.

Суд зазначає, що із внесенням Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ змін до положень статті 117 КЗпП України (які набули чинності 19.07.2022) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації працівнику, дійсно обмежено 6 місяцями.

Проте зазначеними змінами законодавцем не забезпечено справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця (зокрема, у разі відсутності спору або частково вирішення спору на користь працівника), адже навіть обмеживши період за який може бути стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавцем не вирішено питання справедливого співвідношення між розміром простроченої заборгованості та сумою середнього заробітку.

Обмеження періоду, за який може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в 6 місяців, не виключає випадки покладення на роботодавця надмірного фінансового тягаря, однак, очевидним є те, що розмір середнього заробітку має бути не більшим, ніж достатньо для розумної компенсації ймовірних втрат особи, який вона зазнала внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У пояснювальній записці до ще проєкту Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо оптимізації трудових відносин», його мету було окреслено як вирішення проблем, що виникають на сьогодні в частині організації трудових відносин в умовах воєнного стану, подолання старих законодавчих прогалин та усунення колізій, які на сьогоднішній день створюють суттєві перешкоди як для роботодавців, так і для працівників в частині побудови та ефективного функціонування ефективної системи управління трудовими ресурсами.

Хоча відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку передбаченого статтею 116 КЗпП України щодо своєчасного розрахунку при звільненні наразі обмежена в часі, проте не залежить від простроченої заборгованості, відповідно за певних обставин обсяг відповідальності роботодавця може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Разом з тим, застосування до роботодавця неспівмірної відповідальності, одночасно є несправедливим і щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

При цьому, слід враховувати, що відповідальність роботодавця перед працівником за неповний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою, незмінно залишається формою цивільно-правової відповідальності, а відтак на неї мають поширюватися загальні принципи юридичної відповідальності, які гарантують справедливий, збалансований та ефективний підхід до вирішення цивільно-правових спорів і застосування відповідальності.

Відтак під час визначення розміру відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП України абсолютно виправданим та навіть необхідним є субсидіарне застосовування положень ЦК України, які визначають загальні принципи притягнення особи до цивільно-правової відповідальності.

Складовими загального принципу справедливості є принципи співмірності та пропорційності, і хоча чинний КЗпП України не оперує таким поняттям, однак за визначенням Конституційного Суду України наведеним у Рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 у справі № 1-11/2012, ці принципи є елементами верховенства права і означають, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Очевидно, що обмеження строків виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме по собі не стало способом досягнення балансу між захистом прав працівників з одного боку та врахуванням інтересів роботодавців, для додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах.

Тож, під час вирішення питання про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України (як в редакції до 19.07.2022, так і після) обов`язковому врахуванню підлягають такі загальні засади цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), а також субсідіарне їх застосування до спірних правовідносин з урахуванням принципу пропорційності і співмірності, зокрема, але не виключно з огляду на обставини, які зумовили несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому граматична побудова чинної редакція статті 117 КЗпП України передбачає стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні «не більш як за шість місяців», тобто залежно від обставин справи допускається стягнення на користь працівника середнього заробітку у меншому розмір ніж за всі 6 місяців затримки розрахунку.

Таким чином, при застосуванні положень частини 2 статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діє з 19.07.2022) суд, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зменшуючи розмір середнього заробітку, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, суд враховує:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) обставини з якими була пов`язана затримка та її тривалість;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника (зокрема, але не виключно, з огляду на: середню облікову ставку НБУ, яка діяла у спірному періоді, середній індекс інфляції за спірний період, середні ставки за банківськими кредитами та / або депозитами);

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.».

Саме таке застосування є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та гарантує додержання принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на обставини, які призвели до несвоєчасного розрахунку та міру добросовісної поведінки працівника та роботодавця.

Суд зазначає, що позивач за час затримки розрахунку при звільненні, на виконання рішень судів у справі № 520/15484/24, отримав середній заробіток за 3 місяці (94 дні) у розмірі 252 321,38 грн, який вже перевищує суму несвоєчасно виплачених коштів при звільненні, та додатково просить стягнути з ТУ ДБР у м. Полтаві ще 236 215,76 грн за інші 88 днів затримки розрахунку, що очевидно не узгоджується із загальним принципам цивільної-правової відповідальності.

Суд окремо наголошує, що період затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , зокрема, обумовлений по-перше: часом розгляду справи № 520/15484/24, оскільки між ОСОБА_1 та ТУ ДБР у м. Полтаві був наявний спір про розмір заборгованості, а по-друге: тим, що приписи Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (зі змінами), як спеціального нормативно-правового акту, на момент виникнення спірних правовідносин не покладали на відповідача обов`язку виплачувати компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за роки, які передують року звільнення, що у свою чергу свідчить про відсутність умисних та недоброчесних дій ТУ ДБР у м. Полтаві по відношенню до позивача.

Таким чином задоволення судом позовних вимог ОСОБА_1 у межах справи № 520/15484/24 та отримання ОСОБА_1 середнього заробітку у розмірі 252 321,38 грн за час затримки виплати 222 794,41 грн при звільненні, свідчить про отримання позивачем достатньої грошової компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільненні, розмір якої є більш ніж справедливою сатисфакцією.

У відповідності до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Водночас, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Аналогічні висновки були неодноразово відображені в практиці Верховного Суду України (наприклад постанова від 26.03.2013 у справі № 21-438а12), так і Верховного Суду (зокрема, постанови від 21.04.2021 у справі № 520/12609/19 та від 26.08.2021 у справі № 1.380.2019.005912), де суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси позивачів.

Таким чином суд дійшов висновку, що порушені права ОСОБА_1 пов`язані з неповним розрахунком при звільненні 04.04.2024 з ТУ ДБР у м. Полтаві у повній мірі відновлені у межах судової справи № 520/15484/24, а отже вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава,Полтавський р-н, Полтавська обл.,36000) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки при звільненні - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.