Справа № 320/16973/23
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2025 року № 320/16973/23

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити певні дії, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- зобов`язати Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської ради (Київської міської державної адміністрації) видати ОСОБА_1 посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4 відповідного зразка.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про протиправність рішення відповідача, прийнятого за результатами розгляду звернення про видачу посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4, оскільки позивач є тією особою, яка станом на 01.01.1993 постійно була зареєстрованою та проживала на території посиленого радіоекологічного контролю більше чотирьох років, а відтак, у розумінні Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», є постраждалою від Чорнобильської катастрофи четвертої категорії. Позивачем зауважено, що рішенням від 17.07.2018 №6-р/2018 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 4 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, яким у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» виключено статтю 23, якою було передбачено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4. Отже, вважає, що право на компенсації та пільги постраждалих, віднесеним до категорії 4, було підтверджено.

На думку позивача, Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пов`язує встановлення особі статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії саме з фактом постійного проживання чи навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю станом на 01 січня 1993 року, а не на час звернення до відповідача із заявою про встановлення відповідного статусу та видачу посвідчення.

Окрім того, позивача вважає у межах спірних правовідносин, приймаючи рішення про відмову у видачі відповідного посвідчення, відповідача безпідставно застосував положення Порядку від 11.07.2018 №551, оскільки згідно з частиною третьою статті 7 Кодексу України у разі невідповідності нормативно-правового акту Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов?язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту судом застосовується правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.02.2024 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу розподілено судді Шевченко А.В.

Київським окружним адміністративним судом (суддя Шевченко А.В.) відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наданням судді Київського окружного адміністративного суду Шевченко А.В. відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Перепелиці А.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 прийнято до провадження адміністративну справу та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

На день розгляду справи по суті відповідач не скористався своїм правом, передбаченим статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), щодо надання відзиву на позовну заяву (відзив), інших заяв по суті справи чи клопотань до суду не надходило.

Таким чином, керуючись положеннями частини шостої статті 162 КАС України, суд вважає за можливе вирішити справу за наявними у ній матеріалами.

Оскільки, станом на момент розгляду справи, відзив на позовну заяву не надійшов, подана позивачем відповідь на відзив не підлягає розгляду.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, а також оцінивши наявні в матеріалах належні та допустимі докази у їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до копії паспорта серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 народилася в селі Луб`янка Бучанського району Київської області, яке до 01.01.2015 згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, згідно абзацу 5 частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» відносилася до IV зони посиленого радіоекологічного контролю.

Станом на 01.01.1993 позивача проживала навчалася на території посиленого радіоактивного контролю більше чотирьох років, що підтверджується копією диплома серії НОМЕР_2 від 28.03.1987.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.10.2022 позивач звернулася до Управління соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою, в якій просила направити документи на розгляд Комісії для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з метою видачі відповідного посвідчення.

У відповідь на звернення позивача від 26.10.2022 відповідач листом від 14.01.2023 №10651-358 повідомив, що Витягом з протоколу засідання Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян від 17.11.2022 №7 відмовлено ОСОБА_1 у визначенні статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи та видачі посвідчення категорії 4 серії В.

Підставою для прийняття вказаного рішення зазначено наступне: «Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадянам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 №55, не передбачено визначення статусу особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіекологічного контролю, за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, та видачу їм посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» категорії 4 серії В».

Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, який регулює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок чорнобильської катастрофи» (далі по тексту - Постанова №106) село Луб`янка Броварського району Київської області віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю за соціально-економічним фактором.

Визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій до 01.01.2015 містилося у статті 2 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до якої до зон радіоактивного забруднення віднесено такі зони: зона відчуження, зона безумовного (обов`язкового) відселення, зона гарантованого добровільного відселення та зона посиленого радіоекологічного контролю.

Аналогічне визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій містилося у статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи».

01 січня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 №76-VIII, яким виключено статтю 2 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та абзац 5 частини другої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», який визначав зону посиленого радіоекологічного контролю як одну із зон радіоактивно забруднених територій.

Отже, з 01.01.2015 у переліку зон радіоактивного забруднення відсутня зона посиленого радіоекологічного контролю.

Статтею 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, для встановлення пільг і компенсацій визначені статтею 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зокрема, в пункті 4 частини першої встановлено, що особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, віднесені до категорії 4.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Отже, з аналізу зазначених норм вбачається, що право отримання статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії мають особи за наявності таких двох факторів:

1) особа постійно проживає або постійно працює чи постійно навчається на території зони посиленого радіоекологічного контролю;

2) особа станом на 01 січня 1993 року прожила або відпрацювала чи постійно навчалася у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно статті 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України відповідно до статей 14, 20, 21, 22 і 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» прийняв постанову від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян», якою затвердив Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі по тексту - Порядок №551).

Пунктом 1 Порядку №551 встановлено, що цей Порядок визначає процедуру видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та передбачає видачу посвідчень громадянам, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадянам, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Отже, статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи встановлюється відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та підтверджується посвідченням, виданим в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд встановив, що станом на 01 січня 1993 року позивач проживала та навчалася не менше чотирьох років в селі Луб`янка Броварського району Київської області, яке віднесено до зони посиленого радіоекологічного контролю.

Як було встановлено судом, з 01.01.2015 з переліку зон радіоактивного забруднення виключено зону посиленого радіоекологічного контролю.

Так, статтеб 2 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка була чинною до 01.01.2015, визначено такі категорії зон радіоактивного забруднення територій: 1) зона відчуження - це територія, з якої проведено евакуацію населення в 1986 році; 2) зона безумовного (обов`язкового) відселення - це територія, що зазнала інтенсивного забруднення довгоживучими радіонуклідами, з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 15,0 Кі/км-2 та вище, або стронцію від 3,0 Кі/км-2 та вище, або плутонію від 0,1 Кі/км-2 та вище, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 5,0 мЗв (0,5 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період; 3) зона гарантованого добровільного відселення - це територія з щільністю забруднення ґрунту понад доаварійний рівень ізотопами цезію від 5,0 до 15,0 Кі/км-2, або стронцію від 0,15 до 3,0 Кі/км-2, або плутонію від 0,01 до 0,1 Кі/км-2, де розрахункова ефективна еквівалентна доза опромінення людини з урахуванням коефіцієнтів міграції радіонуклідів у рослини та інших факторів може перевищити 1,0 мЗв (0,1 бер) за рік понад дозу, яку вона одержувала у доаварійний період.

Також, Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII виключено статтю 23 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою встановлювались компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 4.

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII.

Водночас, жодні зміни, внесені Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII до Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та до статті 2 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційними не визнавались.

Отже, чинна на момент звернення до суду редакція статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» не змінювалась, не виключалась іншими законами та не визнавалась неконституційною.

При цьому до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення, затвердженого Постановою №106, зміни щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю не вносилися.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, у тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Разом з тим, Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Таким чином, у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням «застарілих» норм з того самого питання.

У разі існування суперечності між актами, прийнятими різними за місцем в ієрархічній структурі органами, застосовується акт, прийнятий вищим органом, як такий, що має більшу юридичну силу.

Відповідно до статті 75 Конституції України, Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Вирішуючи зазначену правову колізію, суд зауважує, що Закон України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» має вищу юридичну силу порівняно з Постановою №106.

Отже, незважаючи на відсутність змін щодо виключення зони посиленого радіоекологічного контролю, внесених до Переліку, застосуванню підлягає саме Закон України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII.

З аналізу частин другої, третьої статті 2 Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» вбачається, що повноваження щодо установлення меж цих зон, визначення переліку населених пунктів, які відносяться до конкретної зони радіоактивного забруднення делеговані Кабінету Міністрів України, втім Кабінет Міністрів України не наділений повноваженнями визначати додаткові зони радіоактивного забруднення, ніж ті, що визначені Законом України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, з 01 січня 2015 року відсутні зони посиленого радіоекологічного контролю, а отже, відсутня одна із двох обов`язкових умов отримання статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, а саме, постійне проживання або постійна праця чи постійне навчання на території зони посиленого радіоекологічного контролю.

Як встановив суд, Порядок №551 затверджений Кабінетом Міністрів України 11.07.2018, тобто після 01.01.2015, а тому відсутні підстави для включення до Порядку №551 в перелік осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, положення щодо осіб, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіологічного контролю, за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або пропрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, а також затвердити зразок посвідчення потерпілого категорії 4, оскільки з 01 січня 2015 року відсутня можливість отримати статус осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії.

Щодо доводів позивача, що рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року визнано неконституційними всі положення, які скасовували отримання статусу та соціальних гарантій громадян, які Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» віднесені до 4 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд зазначає, що зазначеним рішенням Конституційного Суду України зміни щодо виключення статті 2 із Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» неконституційними не визнавались.

Верховний Суд у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 20.03.2019 у справі 697/121/17 дійшов висновку, що виключення з 01.01.20156 зони посиленого радіоекологічного контролю із переліку радіоактивно забруднених територій не позбавляє статусу потерпілого осіб, яким раніше, до 31 грудня 2014 року, встановлено статус і видано посвідчення постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи. Особа, якій видано безтермінове посвідчення громадянина, який постійно проживав на території зони посиленого радіологічного контролю (категорія 4), для цілей застосування пункту 1 частини першої статті 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вважається потерпілим від Чорнобильської катастрофи.

Отже, рішенням Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17 липня 2018 року відновлені соціальні гарантії особам, потерпілим від Чорнобильської катастрофи 4 категорії, які отримали статус потерпілого до 1 січня 2015 року.

Таки чином, на час звернення із заявою про визначення статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи та видачу посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії у позивача були відсутні підстави на отримання статусу особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та відповідного посвідчення.

Водночас, суд зазначає, що відповідач як на підставу для відмови позивачу у визначенні статусу особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи та видачі посвідчення категорії 4 серії В посилається на те, що Порядком №551 не передбачено визначення статусу особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіологічного контролю, за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, та видачу їм посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» 4 категорії серії В.

Як було зазначено судом, статус потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідної категорії визначається відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не Порядком №551, а тому, посилання відповідача на Порядок №551 є необґрунтованим.

Проте, суд звертає увагу, що визнання протиправним та скасування рішення Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян від 17.11.2022 №7 про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу потерпілої від Чорнобильської катастрофи та видачі посвідчення категорії 4 серії В, не відновить прав позивача, оскільки у неї відсутні підстави для отримання статусу особи, потерпілої від Чорнобильської катастрофи 4 категорії та відповідного посвідчення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав задоволення позовних вимог про зобов`язання Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської ради (Київської міської державної адміністрації) видати ОСОБА_1 посвідчення особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 4 відповідного зразка.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Враховуючи, що судом прийнято рішення про відмову у задоволенні позову, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.