Справа № 240/9457/24
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/9457/24

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 04.09.2024, просить:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (основного та додаткового) зз квітня по вересень 2023 року, як військовослужбовцю, зарахованому у розпорядження командира, у розмірах, установлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2022, 2023 рік без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошове забезпечення (основне та додаткове) як військовослужбовцю, зарахованому у розпорядження командира, у розмірах, установлених Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та доплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову допомогу для оздоровлення за 2022, 2023 рік з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в даній справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач зазначив, що під час проходження військової служби отримав 06.09.2022 мінно-вибухову травму, вогнепальні осколкові поранення, у зв`язку з чим перебував на тривалому лікування. На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 14.11.2022 №352 його було зараховано у розпорядження командира військової частини у зв`язку з перебуванням на довгостроковому лікуванні та в період з квітня 2023 по вересень 2023 року включно йому не у повному розмірі виплачувалося грошове забезпечення. Також позивач вважає, що грошова допомога для оздоровлення за 2022 і 2023 рік виплачувалася йому без урахування у складі грошового забезпечення індексації грошового забезпечення. Оскільки на численні адвокатські запити з проханням виплатити вказану заборгованість в/ч НОМЕР_1 не відреагувала, позивач змушений звернутися до суду.

Представник військової частини НОМЕР_1 направив до суду відзив на позов, у якому проти позову заперечив. Стверджує, що грошове забезпечення позивачу було виплачено у повній відповідності до вимог чинного законодавства і на підтвердження до відзиву долучена довідка про нарахований дохід відповідача за період з грудня 2022 року по лютий 2024 року. Зазначає, що позивачу за грудень 2022 року грошове забезпечення виплачувалось в повній мірі; у січні 2023 року позивач перебував у відпустці, а тому грошове забезпечення було йому виплачено також у повному обсязі; за лютий-березень 2023 року відповідач платив позивачу два місяці грошове забезпечення за час перебування у розпорядженні у зв`язку з лікуванням і тільки з квітня 2023 року правомірно не здійснював виплату грошового забезпечення, оскільки факт перебування позивача у розпорядженні командира перевищував 2-х місячний термін та у цей час позивач не виконував жодних своїх посадових обов`язків. Проте на строк перебування позивача у розпорядженні командира він утримувався на всіх видах забезпечення. У жовтні 2023 року позивач вирішив приступити до своїх посадових обов`язків після лікування та наказом командира в/я НОМЕР_1 від 14.10.2023 №291 його було поставлено на посаду старшого стільця 2 ДШВ 1 ДШВ 5 ДШР 2 ДШБ. Крім того, представник відповідача наголошує, що позивач, обгрунтовуючи позов, посилається на положення абзацу другого пункту 9 розділу І із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства оборони №275 відл 30.04.2024, у той час як його було виведено у розпорядження у зв`язку із довготривалим лікуванням 14.12.2022, тобто, ще до внесення змін до Положення, а тому позовні вимоги у даній частині по 14.10.2023 є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги в частині виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2022, 2023 рік з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум, то представник відповідача зазначає, що позивачу вказана допомога виплачена у повному розмірі: за 2022 рік - 15219,42 грн. та за 2023 рік - 25913,70 грн., а тому в цій частині позову також просив відмовити у задоволенні.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у письмовому провадженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 проходив військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 та 06.09.2022 отримав мінно-вибухову травму, вогнепальні осколкові поранення нижньої третини лівого стегна, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні з 06.09.2022 по 14.09.2022, з 29.11.2022 по 30.11.2022, з 30.11.2022 по 31.12.2022.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 14.11.2022 №352 позивача було виведено у розпорядження командира військової частини у зв`язку з довготривалим лікуванням та в період з квітня 2023 по вересень 2023 року включно йому не у повному розмірі виплачувалося грошове забезпечення. Також позивач вважає, що йому не в повній мірі виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2022, 2023 роки, що спонукало його звернутися з указаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується і виходить з такого .

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ від 20 грудня 1991 року держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі регулюються Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі Порядок № 1153/2008).

Відповідно до підпункту 15 пункту 116 Порядку № 1153/2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади для вирішення питання щодо подальшого їх службового використання допускається у разі, якщо військовослужбовці перебувають на тривалому лікуванні у зв`язку з отриманим пораненням або хворобою, отриманою в особливий період, чи у полоні, як заручники або інтерновані особи, - до їх повернення.

Частиною другою статті 9 Закону № №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частина 4 цієї ж статті встановлює, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

У той же час, виплату грошового забезпечення у період перебування у розпорядженні або звільнення від посад врегульовано розділом XXVIII Наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (далі Порядок № 260, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, пунктом 1 розділу XXVIII Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), зарахованим у розпорядження відповідних командирів або звільненим від посад, виплачується в розмірі грошового забезпечення, яке військовослужбовці отримували за займаними посадами до зарахування в розпорядження, але не більше ніж два місяці.

Пунктом 6 розділу XXVIII Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям після перебування у розпорядженні понад два місяці виплачується в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, за винятком випадків продовження строків виплати за рішенням Міністра оборони України.

Виходячи із системного аналізу наведених положень Порядку № 260, військовослужбовець у випадку неможливості його призначення на посаду, через два місяці отримує грошове забезпечення в розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за винятком випадків продовження строків виплати лише за рішенням Міністра оборони України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 14.11.2022 №352 було виведено у розпорядження командира військової частини у зв`язку з довготривалим лікуванням. Грошове забезпечення за грудень 2022 року позивачу виплачено у розмірі 16690,25 грн. та додаткову винагороду за період дії військового стану за грудень 2022 року 100 000 грн; грошове забезпечення за січень 2023 року (позивач перебував у відпустці) - 15219,42 грн. та додаткову винагороду за період дії військового стану за січень 2023 року 41290,32 грн; грошове забезпечення за лютий 2023 та березень 2023 року у сумі 24298,62 грн. за кожен місяць позивачу виплачувалося у зв`язку з перебуванням на лікуванні. Грошове забезпечення за квітень 2023 року позивачу виплачувалося у розмірі 530,00 грн. та додаткова винагороду за період дії військового стану за квітень 2023 року83333.33 грн.; грошове забезпечення за травень 2023 року - 530 грн.; за червень 2023 року - 425,59 грн., грошове забезпечення за липень 2023 року - 425,59 грн., грошове забезпечення за серпень 2023 року - 558,09 грн., щорічна разова грошова допомога до Дня Незалежності України - 1000 грн., одноразова грошова допомога при втраті працездатності 46970,00 грн.; грошове забезпечення за вересень 2023 року - 558,09 грн.

У жовтні 2023 року позивач вирішив приступити до своїх посадових обов`язків після лікування та наказом командира в/я НОМЕР_1 від 14.10.2023 №291 його було поставлено на посаду старшого стільця 2 ДШВ 1 ДШВ 5 ДШР 2 ДШБ.

Тобто, упродовж двох місяців після зарахування ОСОБА_2 в розпорядження військової частини НОМЕР_1 йому виплачувалось грошове забезпечення у розмірі грошового забезпечення, яке він отримував за займаною посадою до зарахування в розпорядження, а після спливу двох місяців - у розмірі окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, що підтверджено матеріалами справи.

Отже, проаналізувавши вищенаведене, суд приходить до висновку, що в/ч НОМЕР_1 нараховувала і виплачувала ОСОБА_2 грошове забезпечення після його зарахування в розпорядження командира військової частини у відповідності до вимог розділу XXVIII Порядку № 260 , а, отже, діяла правомірно.

Щодо позовної вимоги в частині виплати грошової допомоги для оздоровлення за 2022, 2023 рік з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум, суд враховує таке.

Як свідчить довідка про нарахований дохід відповідача за період з грудня 2022 року по лютий 2024 року від 11.07.2024 №133/5574, позивачу вказана допомога виплачена за 2022 рік у розмірі 15219,42 грн., а за 2023 рік - 25913,70 грн.

При цьому у відзиві на позов відповідач зазначає, що вказана допомога виплачена за вказані роки повністю, а позивач жодного доказу зворотнього не надає, а тому в цій частині суд приходить до висновку про необгрунтованість.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19 визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Також суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, а також встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.139-143 КАС України підстави для вирішення або відшкодування судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова

11.08.25