Справа № 420/13380/25
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2025-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/13380/25
Перша інстанція: суддя Попов В.Ф.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025р. про повернення позовної заяви по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання відповіді на запит,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025р. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приморського відділу ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), у якому просив:

- визнати (бездіяльність) державного виконавця Білоусова О.В. Приморського відділу ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо не надання відповіді на заяву про винесення штрафу за невиконання рішення суду від 11.02.2025р. ОСОБА_1 в рамках ВП 76950439 (яке було відправлено на електрону пошту ДВС) противоправним;

- зобов`язати державного виконавця Білоусова О.В. Приморського відділу ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надати відповідь на заяву про винесення штрафу за невиконання рішення суду від 11.02.2025р. ОСОБА_1 в рамках ВП 76950439 з урахуванням висновків суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 5 травня 2025р. позовну заяву залишено без руху у зв`язку із несплатою судового збору у встановленому розмірі.

12.05.2025р. ОСОБА_1 подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025р. позовну заяву разом з доданими документами повернуто позивачу.

Не погодившись із даним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги, скасування ухвали суду та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Повертаючи адміністративний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було усунуто недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, а саме: не надано належний доказ про сплату судового збору за подання позовної заяви у даній справі.

Проте, з таким висновком суду не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіряючи правомірність та законність ухвали суду про повернення позову ОСОБА_1 , судова колегія виходить з наступного.

Відповідно до ст.1 ЗУ «Про судовий збір» від 8.07.2011р. за №3674-VI (далі Закон №3674-VI) судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

За правилами ст.2 зазначеного Закону платники судового збору - громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Об`єкти справляння судового збору визначено ст.3 Закону №3674-VI. Згідно з частиною першою зазначеної статті судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, крім іншого, чи відповідає заява вимогам, встановленим ст.ст.160, 161, 172 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.169 КАС передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

З наведеного слідує, що повернення позовної заяви з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 5.05.2025р. позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку із несплатою судового збору за звернення із позовом до суду у розмірі 968,96грн..

Також суд першої інстанції у вищевказаній ухвалі зазначив, що недоліки позовної заяви повинні бути усунені шляхом надання до суду документа, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 968,96грн. у десятиденний строк з моменту отримання даної ухвали суду.

12.05.2025р. судом першої інстанції зареєстрована заява позивача про усунення недоліків, у якій він просив врахувати рішення Конституційного Суду України від 13.05.2024р. у справі №3-187/2023(351/23) та звільнити від сплати судового збору за подання позову.

Однак, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.05.2025р. позовну заяву повернуто позивачеві.

Приймаючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що висновки у рішенні Конституційного Суду України не розповсюджуються на спірні правовідносини, які виникли за результатами бездіяльності органу виконавчої служби у певному виконавчому провадженні, зокрема за позовними заявами щодо ненадання відповіді на заяву стягувача про накладення штрафу за невиконання рішення суду, які за предметною юрисдикцією віднесені до адміністративних судів та врегульовані нормами КАС України і не є спором в порядку виконання рішення суду.

Відтак, позивач помилково вважає, що на підставі рішення Конституційного суду України від 13.05.2024р. по справі №3-187/2023(351/23) він звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви до адміністративного суду.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія з огляду на таке.

За приписами частин першої-другої ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26.06.2013р. №5-рп/2013).

У Рішенні від 15.05.2019р. №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України наголосив, що забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням ЗУ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2.06.2016р. №1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статтею 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судовий контроль за виконанням судового рішення є щонайпершим елементом у юридичному механізмі забезпечення виконання судового рішення; держава для забезпечення виконання судового рішення має насамперед запровадити дієвий, а не ілюзорний юридичний механізм здійснення судового контролю за виконанням судового рішення, який дасть змогу особі, на користь якої ухвалено судове рішення, домогтися його виконання, щоб реально захистити та поновити права, свободи та інтереси. (пункт 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1.03.2023р. №2-р(II)/2023).

Отже, судовий контроль за виконанням судового рішення є юридичним механізмом діяльності суду, який покликаний забезпечити виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист та який реалізовується за допомогою комплексу нормативно визначених правових засобів і процедур у межах окремих форм судочинства.

Так, в адміністративних справах для належного та своєчасного виконання судових рішень у справах адміністративного судочинства суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

Стаття 287 КАС України встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

За приписами ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. У позовній заяві зазначається ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження (за наявності).

Іншими словами, провадження, передбачене ст.287 КАС України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, яка здійснюється за позовом, зокрема, стягувача у виконавчому провадженні, в порядку окремого позовного провадження за правилами КАС України, предметом якого є рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.10.2024р. Одеський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист у справі №420/25043/24 щодо зобов`язання Приморського РТЦКСП м.Одеси розглянути Інформаційний запит ОСОБА_1 від 1.08.2024р. та надати йому відповідь, відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації».

24.01.2025р. відкрито виконавче провадження за №76950439.

11.02.2025р. ОСОБА_1 подано до Приморського відділу ДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) заяву про винесення штрафу за невиконання рішення суду.

Разом з тим, на вказану заяву позивач відповіді не отримав, що і стало підставою звернення до суду.

Колегія суддів зазначає, що ч.1 ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Натомість, ч.1 та п.3 ч.2 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Отже, у цьому випадку позивач (стягувач у виконавчому провадженні №76950439), на користь якого ухвалено рішення суду, вважаючи бездіяльність державного виконавця щодо ненадання відповіді на заяву про винесення штрафу за невиконання рішення суду, звернувся до суду з новим позовом до органу державної виконавчої служби в порядку ст.287 КАС України, використавши таким чином визначений процесуальним законом механізм судового контролю за виконанням судових рішень.

Що стосується спірного питання щодо сплати судового збору за подання позовної заяви в порядку ст.287 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Рішенням Конституційного суду України від 13.05.2024р. по справі №3-187/2023(351/23), на яке посилається позивач, ухвалено наступне:

« 1. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину другу статті 3, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України „Про судовий збір від 8 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами в тім, що вони уможливлюють справляння судового збору під час подання апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

2. Частина друга статті 3, підпункт 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України „Про судовий збір від 8 липня 2011 року № 3674-VI зі змінами, визнані неконституційними в зазначеному аспекті, утрачають чинність через шість місяців із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.».

У контексті зазначених висновків Конституційного Суду України необхідно звернутись до ст.447 ЦПК України (далі - у редакції від 27.04.2024р.), відповідно до змісту якої сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Указана стаття міститься в розділі VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України, в якому йдеться про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців.

Подібним чином право сторін виконавчого провадження на звернення зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державних/приватних виконавців у межах судового контролю за виконанням судових рішень врегульовує розділ VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень» Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, у редакції від 27.04.2024р.).

Тобто розгляд судами скарг у порядках, передбачених розділом VII ЦПК України та розділом VI ГПК України, є однією з форм судового контролю за виконанням судових рішень, виконання яких є складовою частиною цивільного та господарського процесу, оскільки провадження у справах завершується виконанням ухвалених у таких справах судових рішеннях.

Порівняння положень статей 447 ЦПК України і 287 КАС України, дає можливість дійти висновку, що обидві регламентують оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців під час виконання судового рішення, яка в обох випадках є пришвидшеною завдяки спеціальним строкам оскарження та розгляду, а також обидві уособлюють одну з форм судового контролю, у ході якої оцінюються законність дій/бездіяльності виконавців, а також законність прийнятих ними рішень, та фактично реалізують передбачене Конституцією України право на судовий захист.

При цьому, передбачені статтями 447 ЦПК України і 287 КАС України механізми судового контролю за виконанням судових рішень мають і певні відмінності.

Зокрема, оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних/приватних виконавців в порядку статті 447 ЦПК України передбачає звернення зі скаргою в межах тієї ж справи, в якій було прийнято судове рішення, що знаходиться на виконанні в органі державної виконавчої служби чи приватного виконавця, водночас у порядку статті 287 КАС України - звернення до суду з новим позовом.

Окрім цього, відмінним є те, що судовий збір не сплачується, як за звернення до суду зі скаргою в порядку статті 447 ЦПК України, так і за апеляційне й касаційне оскарження ухвали суду, постановлену за результатами розгляду такої скарги. Натомість за звернення до суду з позовом у порядку статті 287 КАС України та за апеляційне й касаційне оскарження судових рішень, прийнятих за результатами розгляду цього позову, судовий збір сплачується в загальному порядку в розмірах, визначених у ст.4 Закону №3674-VI.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що таке правове регулювання ставить у нерівне становище позивача-стягувача у виконавчому провадженні, на користь якого ухвалено рішення суду в порядку адміністративного судочинства та який реалізує право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця в процесі виконання цього рішення суду в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, порівняно з позивачем-стягувачем у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду, прийнятого за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Таким чином, можливість звернення позивача-стягувача з позовом у порядку ст.287 КАС України та надалі з апеляційною/касаційною скаргою на судове рішення, прийняте за наслідками розгляду такого позову, як і у згаданому вище рішенні Конституційного Суду України, поставлена в залежність від сплати судового збору, що створює необґрунтоване втручання в право позивача-стягувача на доступ до суду і порушує його право на виконання судового рішення, що є невід`ємною складовою конституційного права на судовий захист.

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що пп.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону №3674-VI, який уможливлює справляння стягувачем у виконавчому провадженні з виконання судового рішення, прийнятого на його користь, судового збору за подання адміністративного позову у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця в порядку 287 КАС України, є таким, що суперечить ч.1 ст.8, ч.ч.1-2 ст.55, ст.129-1 Конституції України, а тому не підлягає застосуванню під час розгляду цієї справи.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.02.2025р. у справі №440/8929/2.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність сплати судового збору за подання позовної заяви у цій справі.

Отже, ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви з підстави, передбаченої п.1 ч.4 ст.169 КАС, постановлена з порушенням процесуальних норм.

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995р.).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998р.).

Натомість, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до обмеження права позивача у доступі до правосуддя, а тому наявні підстави для його скасування та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.311,320,322,325,328 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2025р. про повернення позовної заяви скасувати.

Справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання відповіді на запит направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді А.І. Бітов

О.В. Єщенко