Справа № 160/11747/25
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2025-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
за участі секретаря судового засіданняЛебеденко В.В.
представника позивача представника відповідача Ясир С.А. Бережної К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «СУДНОБУДІВНА КОМПАНІЯ «КОЛІБРІ» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -
23.04.2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю СУДНОБУДІВНА КОМПАНІЯ КОЛІБРІ (далі позивач) до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі відповідач), в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідних даних щодо відшкодування Позивачем суми податку на додану вартість у розмірі 1 373 885 грн.;
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що вказані податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки висновки відповідача, щодо нереальності господарських операцій позивача з його контрагентами та допущення позивачем інших порушень податкового законодавства викладені в акті №4197/04-36-07-06/45007577 від 27.12.2024 року (далі - акт перевірки) на підставі якого було прийнято оскаржені рішення є безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Контролюючим органом було надіслано запит №1 від 09.12.2024 та запит №2 від 13.12.2024 щодо надання документів до перевірки. Позивачем надіслано на ці запити документи, що підтверджується листами від 11.12.2024, 19.12.2024. Так, у вказаних запитах взагалі відсутні наступні документи: щодо аналітичного обліку запасів у розрізі місць зберігання, картки складського обліку, акти списання матеріалів (сировини), акти внутрішнього переміщення товарів, відсутність яких зазначена в акті перевірки як одна з підстав для висновку про використання придбаної сировини не у господарській діяльності підприємства. Як ці так і інші з зазначених у акті перевірки документів не є первинними документами у розмінні ПК України. Окрім того, вказані запити містили не конкретний перелік документів в порушення п.п.16.1.5 п.16.1 ст. 16 ПК України. Відповідач не надав позивачу часу достатнього для підготовки та надання запитуваних у запитах документів. Запит про надання документів повинен бути поданий посадовими особами контролюючого органу не пізніше ніж за 5-ть робочих днів до дати закінчення перевірки чого відповідачем не було дотримано. За таких обставин, проведення перевірки за період з квітня 2023 року, як і здійснення запитів про надання документів за вказаний період правомірними вважатися не можуть. Таким чином, позивач правомірно сформував податковий кредит.
28.04.2024 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
09.05.2025 до суду від Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що спірні рішення є правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на наступне. Позивачем на запити податкового органу було надано документі не в повному обсязі. У зв`язку з чим було складено акти про ненадання документів та пояснень до перевірки від 13.12.2024 та від 19.12.2024. Отже до перевірки необхідно було надати всі бухгалтерські документи, щодо руху ТМЦ та відомості щодо залишків ТМЦ саме за жовтень 2024 року. У зв`язку з ненаданням для проведення перевірки оборотно сальдових відомостей (регістрів бухгалтерського обліку) за бухгалтерськими рахунками 2 класу неможливо прослідкувати метод списання ТМЦ (з залишків придбаних раніше або придбаних в поточному періоді, їх ціну). А тому позивач використав отримані товарно-матеріальні цінності не у господарській діяльності підприємства. На підставі вищенаведеного, представник відповідача зазначає про правомірність висновків акту перевірки та просить відмовити у задоволенні позову.
13.05.2025 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (документ сформовано в системі «Електронний Суд» 12.05.2025), у якій зазначено, що вказані у запитах документи, на які відповідач у акті перевірки посилається як на підставу для застосування фінансових санкцій, взагалі не є ні первинними, ні звітними або обліковими. Щодо решти документів, які перелічені в акті перевірки, позивач не мав можливості подати їх контролюючому органу, оскільки вони не запитувались у запитах про надання документів та пояснень до перевірки. Усі господарські операції позивача з контрагентами в межах періоду, за який проводилась перевірка, повністю відповідають видам діяльності підприємства, а кількість придбаної сировини повністю відповідає кількості виготовленої та реалізованої продукції, а за фактами всіх зазначених правочинів було зареєстровано податкові накладні в порядку і строки передбачені нормами діючого законодавства. Відтак, контролюючий орган не мав жодних підстав для того, щоб ставити під сумнів походження реалізованого товару підприємствам покупцям.
08.07.2025 у підготовчому засіданні із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, зазначених в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримала, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
27 грудня 2024 року за наслідками проведеної перевірки було складено акт № 4197/04-36-07-06/45007577 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «СУДНОБУДІВНА КОМПАНІЯ «КОЛІБРІ» щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2024 року від`ємного значення з податку на додану вартість в сумі 2 640 223 грн., у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету у сумі 1 373 885 грн.
1. ст. 1 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 44.1 ст. 44, п. 189.1 ст. 189, п. 198.1 ст. 198, п. 198.6 ст. 198, абз. «г» п. 198.5 ст. 198, п.200.4 ст. 200 Податкового кодексу України у зв`язку з використанням не у господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей (виробничих запасів) встановлено:
- 1.1 завищення суми бюджетного відшкодування (показник рядка 20.2.1 Декларації) на 1 373 885 грн,
- 1.2 заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 45 133 грн.
2. вимог п. 201.1. ст. 201 Кодексу та не здійснено реєстрацію податкових накладних (відсутня реєстрація) в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму ПДВ 3014009 грн.
Висновки акту перевірки обґрунтовані наступним: позивач на запити податкового органу не надав первинних документів та пояснень. У зв`язку з ненаданням для проведення перевірки оборотно - сальдових відомостей (регістрів бухгалтерського обліку) за бухгалтерськими рахунками 2 класу неможливо прослідкувати метод списання ТМЦ (з залишків придбаних раніше або придбаних в поточному періоді, їх ціну). Також до перевірки TOB «СК «КОЛІБРІ» не надано наступні первинні документи: щодо аналітичного обліку запасів у розрізі місць зберігання та матеріально відповідальних осіб; відображення в бухгалтерському обліку оприбуткування та списання у виробництво товарно - матеріальних цінностей; картки складського обліку; акти внутрішнього переміщення товарів; акти списання матеріалів (сировини), на підставі яких повинні формуватися відповідні записи в регістрах бухгалтерського обліку, відомості обліку залишків ТМЦ на складі за перевіряємий період помісячно у кількісних та вартісних показниках, регістри бухгалтерського обліку по бухгалтерських рахунках 2 класу за жовтень 2024 року: оборотно-сальдові відомості по бухгалтерських рахунках 2 класу розгорнуті з урахуванням субрахунків у кількісних та вартісних показниках, обороти рахунків, картки рахунків у розрізі кожної окремої товарної позиції, що були імпортовані та придбані на митній території з метою подальшого відпуску у виробництво. Відсутність вказаних первинних документів не дає змогу ідентифікувати придбаний та відвантажений (списаний у виробництво) товар за джерелом його походження (придбаний на території України або імпортований), за його товарною номенклатурою, якісними та кількісними характеристиками (асортимент, кількість, вага, колір, технічний стан) на всіх етапах його переміщення, приймання, обліку на складі, зберігання, відпуск (реалізацію) та облік запасів, акти проведення уцінки запасів, акти списання неліквідних та зіпсованих товарів тощо. Також в ході проведення документальної перевірки не є можливим встановити чи відбувалося використання придбаних товарно - матеріальних цінностей у виробництві човнів гребних надувних та аксесуарів до них у зв`язку із відсутністю підтверджуючих первинних документів щодо оприбуткування у бухгалтерському обліку та списання/ передачу товарно - матеріальних цінностей у виробництво та відсутністю оборотно - сальдових відомостей по бухгалтерських рахунках Класу 2 «Запаси» на початок та кінець перевіряємого періоду та також за весь перевіряємий період, а тому не є можливим встановити факт використання придбаних товарно-матеріальних цінностей у виробництві човнів. Отже позивач використав отримані товарно-матеріальні цінності не у господарській діяльності підприємства.
Не погодившись з висновками акту перевірки, позивачем були подані заперечення на акт.
24.01.2025 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийнято рішення «Про результати розгляду заперечень» №4792/04-36-07-06-10, яким висновки акту перевірки залишено без змін.
На підставі акту перевірки, Головним управління ДПС у Дніпропетровській області було винесено 31.01.2025 податкові повідомлення-рішення:
08.04.2025 Державною податковою службою України було винесено рішення № 9855/6/99-00-06-01-03-06 про результати розгляду скарги позивача, яким скаргу залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін.
Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України №2755-VI від 02.12.2010 року (далі - ПК України).
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 Податкового Кодексу України (далі ПК). Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон № 996-ХIV.
Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.
Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.
За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Відповідно до наведеного вище визначенні господарські операції пов`язані не з фактом підписання договорів, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України (далі - ПК).
Щодо висновку контролюючого органу про те, що позивачем на запити податкового органу первинні документи частково надано, а саме до перевірки не надано: документи щодо залишків ТМЦ на складах підприємства (оборотно-сальдову відомість по бухгалтерським рахункам, на яких обліковуються основні засоби, ТМЦ тощо у розрізі номенклатури у кількісному та вартісному виразі за місцями зберігання на поточну дату); документи щодо руху на підприємстві товарно-матеріальних цінностей (сировини, матеріалів, готової продукції, тари та відходів виробництва), документального оформлення їх руху (оприбуткування, переміщення, відвантаження та зберігання); документи щодо умов зберігання товарно-матеріальних цінностей, документального оформлення їх руху (оприбуткування, переміщення та відвантаження/використання); журнали-ордери (картки рахунку) та оборотно-сальдові відомості загальні і розгорнуті за відповідні періоди по рахунках бухгалтерського обліку (у розрізі субрахунків та кореспондуючих рахунків) та/або по субконто (з найменуваннями у кількісних та вартісних показників) 10, 11, 20, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 631, суд зазначає наступне.
У ході судового розгляду встановлено, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області сформовано запит №1 від 09.12.2024 та запит №2 від 13.12.2024.
У запиті № 1 від 09.12.2024 відповідач просив надати витребувані документи у строк до 10-00 години 11.12.2024.
У запиті № 2 від 13.12.2024 відповідач просив надати витребувані документи у строк до 16.12.2024 до 17-00 год.
Згідно п. 85.2 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
При проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності). Відповідний запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки (п.85.4 ПК України).
Таким чином, податковий орган вправі витребувати від платника податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, які перераховані у п.85.4 ПК України, однак запит на отримання копій документів повинен бути поданий посадовою (службовою) особою контролюючого органу не пізніше ніж за п`ять робочих днів до дати закінчення перевірки.
Судом встановлено, що позивачем на запити відповідача було надано відповіді, до яких долучено первинні документи, зокрема на запит №1 від 09.12.2024 ТОВ «Колібрі» було надано відповідь 11.12.2024 та на запит №2 від 13.12.2024 позивачем було надано відповідь 19.12.2024, які містять переліки додатків та відмітку контролюючого органу про їх отримання.
Зі змісту цих відповідей вбачається, що позивач надав контролюючому органу первинні документи, які стосуються перевірки щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за жовтень 2024 року.
Як вбачається з матеріалів справи перевірка позивача проведена у період з 09.12.2024 по 20.12.2024.
Отже, відповідач не дотримався під час формування запиту №2 від 13.12.2024 положень п.85.4 ПК України в частині встановлення строку (5-ть робочих днів) для платника податків щодо подання документів, оскільки строк встановлений відповідачем у запиті не є розумний та не відповідає п. 85.4 ПК України.
За вказаних обставин позивач був позбавлений можливості надати відповідачу під час перевірки документи, що вимагав податковий орган у запиті №2 від 13.12.2024.
З урахуванням вищезазначеного, суд відхиляє твердження відповідача про те, що позивач не надав посадовим (службовим) особам контролюючого органу у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки та посилання відповідача на те, що платник податків не надає документи, що підтверджують показники, відображені у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складання такої звітності, оскільки відповідач стосовно запиту №2 від 13.12.2024 не надав позивачу строку, який передбачений п.85.4 ПК України, для надання витребуваних документів та пояснень.
Статтею 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.
За вказаних обставин судом відхиляються доводи відповідача про те, що наказ про облікову політику підприємств, ліцензії, дозволи, сертифікати та калькуляції собівартості товару, технологічний процес виготовлення човнів надувних та комплектуючих до них є саме первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.
У акті перевірки відповідач на сторінці 13 вказує, що основними покупцями товарів у позивача на митній території України за перевірений період були ТОВ «Епіцентр К», ТОВ «Розетка. УА», ТОВ «Стекомі Україна», ФОП ОСОБА_1 , ТОВ «Торговий дім «Турист», ТОВ «Гранд Марин» та неплатники ПДВ.
Також відповідач на сторінках 29-34 акту перевірки вказує на здійснення позивачем операцій з контрагентами з придбання на митній території України, ввезені на митну територію України товарно-матеріальних цінностей, послуг з оренди приміщень та основних засобів.
У акті перевірки відповідач вказує, що позивач поставляв товар на експорт, що підтверджується зовнішньоекономічними договорами, експортними митними деклараціями та рахунками.
Копії первинних документів, на підставі яких формувався позивачем податковий кредит та податкові зобов`язання, містяться у матеріалах справи (договори, видаткові та податкові накладні, які зареєстровані у ЄРПН, митні декларації на експорт товару із штампами митного органу, тощо); відповідач жодних зауважень стосовно форми та порядку оформлення документів у акті перевірки та у відзиві на позовну заяву не зазначив.
Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій (до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій - згідно із внесеними змінами Законом України №643-VIII, який набрав чинності з 29 липня 2015 року), зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).
Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Законом України №71-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, слова з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку виключено.
У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше (датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше - згідно із внесеними змінами Законом України №643-VIII): дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) (не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними - згідно із внесеними змінами Законом України №71-VIII) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом (у абзаці першому цього пункту у відповідності до змін, внесених Законом України №71-VIII) документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Зміст наведених положень у їх системному зв`язку свідчить про те, що визначальною ознакою господарської операції, яка зумовлює наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкових вигод (витрат та податкового кредиту), є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника та бути відображеною у належним чином оформлених первинних документах, які зазвичай супроводжують операцію певного виду. Для підтвердження даних податкового обліку можуть враховуватися лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише дійсний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкової вигоди.
Дійсно законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись господарські операції. Однак критерієм можливості відображення операцій у податковому обліку є забезпечення підтвердження фактичного їх здійснення на підставі наявних доказів.
Умовою належного документального підтвердження операцій є можливість зробити обґрунтований висновок про те, що витрати фактично понесені, а поставка товарів (робіт, послуг) відбулася. З цією метою первинні документи мають містити достатній обсяг інформації щодо змісту та суті спірних операцій, розкривати їх господарську доцільність.
Такий же підхід застосовано Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2023 року по справі №820/4281/18 та від 12 квітня 2023 року по справі №807/2118/16.
Складені за результатами господарських операцій первинні документи повинні підтверджувати і розкривати суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатися на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій.
Предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкової вигоди позивачем.
Слід зазначити, що з огляду на специфіку та особливості обумовлених операцій, їх обсяг, останні у будь-якому випадку вимагали наявності у відповідних суб`єктів господарювання (виконавців, субпідрядників) власного або орендованого (залученого) технічного персоналу з відповідною кваліфікацією та дозволом (ліцензією, допуском) на виконання робіт, виробничих активів, складських приміщень, транспортних та інших засобів (техніки, обладнання, інструменту тощо).
Суд зазначає, що не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.
Оцінуватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Судом під час розгляду справи встановлено, що основним видом діяльності позивача є саме будування прогулянкових і спортивних човнів, роздрібна торгівля та прокат товарів для спорту та відпочинку.
Позивач має цех та склад, який орендує для здійснення господарської діяльності, що відображено у акті перевірки (сторінка 3); позивач також має трудові ресурси, що відображено на сторінках 4 та 5 акту перевірки.
На сторінці 7 акту перевірки відповідач вказує на наявність на складі позивача залишків товарно-матеріальних цінностей.
За вказаних обставин суд доходить до висновку, що позивач використовував саме у господарській діяльності придбані у постачальників товарно-матеріальні цінності.
Таким чином, судом під час розгляду справи встановлено правомірність формування позивачем податкового кредиту та від`ємного значення з ПДВ у перевірений період діяльності.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання відповідача внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідних даних щодо відшкодування позивачем суми податку на додану вартість у розмірі 1 373 885 грн., суд зазначає наступне.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначений у статті 200 ПК України.
Відповідно до пункту 200.7 статті 200 ПК України платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному органу державної податкової служби податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.
За змістом пунктів 200.10, 200.11 статті 200 ПК України у строк, передбачений абзацом першим пункту 76.3 статті 76 цього Кодексу, контролюючий орган проводить камеральну перевірку даних податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання).
За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки.
Відповідно до підпункту 200.7.1 пункту 200.7 статті 200 ПК України на підставі баз даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує податкову політику, та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється формування Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
За підпунктом 200.7.2 пункту 200.7 цієї статті заяви про повернення сум бюджетного відшкодування автоматично вносяться до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування протягом операційного дня їх отримання у хронологічному порядку їх надходження.
Повернення узгоджених сум бюджетного відшкодування здійснюється у хронологічному порядку відповідно до черговості внесення до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування.
Пунктом 200.15 статті 200 ПК України встановлено, що у разі коли за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, контролюючий орган не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов`язаний внести відповідні дані до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість.
Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду контролюючий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника.
У разі неузгодження контролюючим органом суми податку, заявленої до відшкодування, або її частини зобов`язання з бюджетного відшкодування податку в частині неузгодженої суми виникає з дня закінчення процедури адміністративного або судового оскарження, за результатами якої прийнято рішення на користь платника податків.
Пунктом 200.12 статті 200 ПК України зазначена у заяві сума бюджетного відшкодування вважається узгодженою в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування з однієї із таких дат, зокрема:
ґ) з дня визнання протиправним та/або скасування податкового повідомлення-рішення.
У випадках, передбачених підпунктами «а», «г» і «ґ» цього пункту, інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування контролюючим органом на наступний робочий день після виникнення такого випадку.
Узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі заяв про повернення суми бюджетного відшкодування та перераховується органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у строки, передбачені пунктом 200.13 цієї статті, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до Державного бюджету України.
На підставі даних Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після дня набуття статусу узгодженої суми бюджетного відшкодування перераховує таку суму з бюджетного рахунку на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету, протягом 5 операційних днів (пункт 200.13 статті 200 ПК України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 №26 затверджено Порядок ведення Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість (далі - Порядок №26 в редакції на час спірних відносин), який набрав чинності 1 квітня 2017 року.
Відповідно до пункту 4 Порядку №26 податковий орган вносить до Реєстру, зокрема, такі дані:
-дату закінчення оскарження податкового повідомлення-рішення та суму бюджетного відшкодування, узгоджену за результатами оскарження;
-суму узгодженого податковим органом бюджетного відшкодування за кожною заявою та дату її узгодження.
Згідно з пунктом 6 Порядку №26 інформація про узгодженість бюджетного відшкодування та його суму відображається в Реєстрі податкового органу на наступний робочий день після виникнення такого випадку.
Після закінчення процедури адміністративного оскарження або набрання законної сили рішенням суду податковий орган на наступний робочий день після отримання відповідного рішення зобов`язаний внести до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника податку (абзац 2 пункту 7 Порядку №26).
Пунктом 12 Порядку №26 передбачено, що узгоджена сума бюджетного відшкодування стає доступною органу Казначейства для виконання на наступний операційний день за днем її відображення в Реєстрі та перераховується органом Казначейства у строки, передбачені пунктом 200.13 статті 200 Податкового кодексу України, на поточний банківський рахунок платника податку в обслуговуючому банку та/або на бюджетні рахунки для перерахування у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету. При цьому органу Казначейства стають доступними для виконання узгоджені суми бюджетного відшкодування, зазначені в Реєстрі, які підлягають поверненню.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що передумовою для отримання платником податків належної йому суми бюджетного відшкодування є відображення податковим органом в Реєстрі даних про її узгодження.
Отже, за встановленою процедурою, контролюючий орган зобов`язаний внести до Реєстру дані щодо узгодженої суми бюджетного відшкодування платника податку задля забезпечення доступу органу Казначейства до таких сум для цілей перерахування на рахунки платника податку.
З урахуванням того, що на дату ухвалення судом рішення у цій справі сума бюджетного відшкодування, задекларована платником податку у податковій декларації за жовтень 2024 року не є узгодженою, суд доходить висновку про передчасність позовних вимог в частині зобов`язання відповідача внести до Реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування необхідних даних щодо відшкодування позивачем суми податку на додану вартість у розмірі 1 373 885 грн.
Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінюючи докази у їх сукупності, проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що адміністративний позов не підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 24 224,00 грн, що документально підтверджується платіжним документом №4196 від 22.04.2025.
За таких обставин, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 24 224,00 грн.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Згідно частин 1, 3 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до положень частини 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду надано: договір про надання правової (правничої) допомоги від 09.01.2024 року №0109/01-24, додаткову угоду №1804-2 від 18.04.2025 до договору від 09.01.2024 №0109/01-24; акт №1 від 18.04.2025 приймання- передачі виконаних робіт (наданих послуг) з професійної правничої допомоги.
Сторони у додатковій угоді погодили, що гонорар адвоката підлягає сплаті позивачем протягом 30-ти днів з моменту набрання рішенням суду законної сили.
У матеріалах справи міститься також копія ордеру по надання правничої (правової) допомоги адвоката Ясир Сергія Андрійовича на представництво інтересів позивача у Дніпропетровському окружному адміністративному суді та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.
Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.3 ст. 134 КАС України). Натомість положеннями п. 2 ч.1 ст. 134 КАС України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.
Аналогічну за своїм змістом правову позицію стосовно можливості відшкодування витрат на оплату правничої допомоги за відсутності документу про їх оплату на час розгляду справи, у разі якщо у договорі про надання правничої допомоги міститься умова стосовно оплати витрат протягом певного часу після ухвалення рішення суду, займає Верховний Суд у постановах від 21.01.2021 року у справі № 280/2635/20 та від 26.06.2019 року у справі № 813/481/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі. Чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань. Чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами. Та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Складання повного тексту ухвали, залежно від складності справи, може бути відкладено на строк не більш як п`ять днів з дня оголошення вступної та резолютивної частин ухвали.
Згідно із ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Керуючись ст. ст. 241-246, 255 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 13 серпня 2025 року.

Суддя Н.Є. Сліпець