Справа № 400/9313/24
Суддя: Біоносенко В. В.
Дата ухвалення: 2025-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2025 р. № 400/9313/24
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Біоносенко В.В., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу,

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2
до відповідачаІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_3 , Комісії з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3
провизнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 з вимогами: визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо надання ОСОБА_1 відтермінування розгляду заяви щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, викладену у листі-повідомленні від 18.09.2024 №1984; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву від 11.09.2024 ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти нове рішення відповідно до вимог чинного законодавства, яким надати ОСОБА_1 відстрочку від призову під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та видати відповідну довідку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що він є батьком трьох дітей: ОСОБА_2 2008 р.н., ОСОБА_3 2013 р.н. та ОСОБА_4 2018 р.н. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» має право на відстрочку. Він двічі звертався до відповідача з заявою про надання відстрочки з наданням відповідних документів, але отримав відмову у зв`язку з ненаданням письмового договору з ОСОБА_5 про місце проживання дитини та участі батька у вихованні та утриманні дітей (щодо ОСОБА_2 2018 р.н.). Позивач вважає зазначену вимогу протиправної, оскільки він надав всі інші необхідні документи, а зазначений договір в нього відсутній, оскільки його не укладали з ОСОБА_5 .

Відповідач позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити. Свою позицію аргументував тим, що Комісією розглядається заява ОСОБА_1 про відстрочку на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Рішення про надання відстрочки або про відмову у наданні відстрочки комісією не приймалось. Комісією відтерміновано розгляд заяви щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації для надання додаткових документів.

Ухвалою суду від 04.10.2025 задоволено заяву позивача про забезпечення позову, заборонено ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиняти дії, спрямовані на мобілізацію та призов на військову службу ОСОБА_1 , до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

28.07.2025 справу прийнято до провадження суддею Біоносенко В.В.

В судове засідання призначено на 11.08.2025 представники сторін не з`явилися, за таких обставин, внаслідок чого, суд ухвалив рішення про розгляд справ в порядку письмового провадження з підстав передбачених ч.9 ст.205 КАС України.

Дослідив матеріали справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , 1987 р.н. проживає в с. Ковалівка, Миколаївського району Миколаївській області та перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В період з 2008 по 2012 роки, ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 .

Від шлюбу з ОСОБА_5 у позивача є син ОСОБА_6 2008 р.н.

НОМЕР_1 році шлюб буро розірваний, а рішенням Миколаївського районного суду у справі №1417/1293/12 задоволено позов ОСОБА_5 про стягнення з позивача ( ОСОБА_1 ) аліментів на утримання сина ОСОБА_7 2012 р.н.

В подальшому ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_8 .

У шлюбі з ОСОБА_9 у позивача народилися доньки: ОСОБА_10 , 2013 р.н. та ОСОБА_11 , 2018 р.н.

24.06.2024 ОСОБА_1 звернувся до Комісії з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про надання йому відстрочки від призову за мобілізацію на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». До заяви, ОСОБА_1 додано: копія паспорту, копія ідентифікаційного коду (рнокпп), копія свідоцтва про шлюб з ОСОБА_8 ; копія свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

18.09.2025 Комісія з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_4 розглянула заяву ОСОБА_1 та ухвалила протокольне рішення №16 про відтермінування розгляду заяви про відстрочку, з причин відсутності договору між батьками про місце проживання дитини та участі батька у виховані та утриманні дітей.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до п.57 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024, для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії.

Відповідно до п.60 Порядку, комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів.

Таким чином, відповідно до Порядку, строк розгляду Комісією заяви про відстрочку складає не більше 15 днів, за спливом яких, Комісія зобов`язана прийнята одно з двох рішень, або надати відстрочку або відмовити у її наданні.

У цьому випадку, суд констатує, що Комісія по-перше не дотрималась строку розгляду заяви, оскільки розглянула заяву від 24.06.2024 лише 18.09.2024, а по-друге, прийняла рішення не передбачене Порядком про відтермінування.

Відповідно до Переліку документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, який є додатком 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, документи, що підтверджують право на відстрочку, за до п.3 ч.1 ст.23 Закону:

свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Вирішуючи зазначений спір, суд виходить з того, п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» наділяє особу правом на відстрочку на військову службу під час мобілізації за наявності наступних умов: 1) утримання ним трьох неповнолітніх дітей; 2) відсутність заборгованості зі сплати аліментів у розмірі якій перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, СК України, передбачає безумовний обов`язок утримання батьками неповнолітньої дитини, а також що це утримання може відбуватися у різні способи: за домовленістю між батьками, шляхом сплати аліментів за рішенням суду або за договором укладеним відповідно до ст.189 СК України, безпосередньо витрати на утримання дитини під час проживання з нею однієї сім`єю та інше.

Тобто, з цієї правової конструкції, можливо зробити висновки. По-перше, законодавець не виділяє якогось окремого способу утримання дітей, яке надає права на відстрочку за п.3 ч.1 ст.23 Закону. Будь-який спосіб утримання дітей, визначений Сімейним кодексом України, у такому випадку є підставою для надання відстрочки від призову. По-друге, оскільки законодавцем прямо вказано на відсутність заборгованості зі сплати аліментів, як умови надання відстрочки, це вказує, що законодавець свідомо передбачає право на надання відстрочки тому військовозобов`язаному, який не проживає з дітьми, але утримую їх у спосіб сплати аліментів.

Разом з тим, відповідно Переліку, військовозобов`язаний для отримання відстрочки за п.3 ч.1 ст.23 Закону, повинен надати один з тих документів:

- свідоцтво про шлюб з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше);

- рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним;

- рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), що є військовозобов`язаним;

- письмовий договір між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні;

З цього, виходить, що постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024, визначивши саме зазначений перелік документів, як обов`язковий, значно звузили способи утримання військовозобов`язаними дітей, лише до 1) проживання разом з матерію дітей та дітьми однією сім`єю; 2) після розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей з військовозобов`язаним; 3) утримання дітей на підставі письмового договору між батьками про те, з ким з батьків будуть проживати діти, та про участь другого з батьків у їх вихованні. При цьому, з цього випливає, що постановою КМУ виключена можливість надання відстрочки військовозобов`язаними, які утримують дітей у спосіб визначений ч.3 ст.181 СК України шляхом сплати аліментів у розмірі визначеному судом. Зазначена звужувальна норма прямо суперечить п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка допускає надання відстрочки військовозобов`язаними, які утримують трьох дітей у спосіб шляхом сплати аліментів, у розмірі визначеному судом.

Відповідно до ч.3 ст.7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Враховуючи вимоги ч.3 ст.7 КАС України, суд у цьому випадку застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, безпосередньо Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Дослідивши надані ОСОБА_1 на розгляд відповідачів документи 24.06.2024, суд вбачає, що позивач є батьком трьох неповнолітніх дітей, 2008 р.н., 2013 р.н. та 2018 р.н. Двох дітей, позивач утримує в спосіб безпосередньо добровільного утримання проживаючи з нею однією сім`єю, а ще одну дитину ( ОСОБА_7 ) утримує у спосіб сплати аліментів. При цьому, заборгованість зі сплати аліментів у позивача відсутня взагалі. На час прийняття спірного рішення, позивачем було надано на розгляд відповідачів: 1) заяву про надання відстрочки за п.3 ч.1 ст.23 Закону; 2) копія свідоцтв про народження неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в яких у всіх трьох випадках позивач зазначений батьком дитини; 5) копія свідоцтва про шлюб з ОСОБА_9 (матір ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ).

Зазначений обсяг документів, цілком відповідає вимогам Переліку, та з нього можливо встановити факт утримання позивачем у передбачений СК України спосіб трьох неповнолітніх дітей, відсутність заборгованості з аліментів та відповідність його вимогам п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Вимога відповідача про надання ним договору про місце проживання та участі батьків у вихованні та утриманні дітей щодо ОСОБА_7 , не відповідає Закону, оскільки позивач утримує дітей у інший, передбачений законодавством спосіб.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Комісії №16 від 18.09.2024 про відтермінівання у наданні відстрочки від призову необхідно визнати протиправним та скасувати.

Щодо способу поновлення порушених прав позивача, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В цьому випадку, суд вбачає, всі умови позивачами були виконанні для того щоб суб`єкт владних повноважень міг прийняти рішення на їх користь.

Надання відстрочки від призову, за наявності підстав, є не правом, а обов`язком відповідачів.

У відповідачів під час надання відстрочки від призову відсутні дискреційні повноваження. Оскільки, дискреційні повноваження це можливість обирати на свій розсуд між двома правомірними варіантами вирішення питання.

А відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у відповідачів є лише один правомірний варіант вирішення питання, якій залежить від наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні відстрочки. За наявністю таких підстав, єдине можливо правомірне рішення відповідача відмова у наданні відстрочки, а надання такої відстрочки буде неправомірним. За відсутністю таких підстав, єдине можливо правомірне рішення відповідача надання відстрочки від призову, а відмова у наданні відстрочки буде неправомірним.

Таким чином, посилання відповідача на те, що питання про надання відстрочки від призову є дискреційними, суд відкидає, як безпідставне.

Крім того, суд враховує, що саме у цьому випадку, протиправне рішення відповідачів про відмову у наданні відстрочки від призову, було не свавіллям чи помилкою саме ІНФОРМАЦІЯ_5 та Комісії, а обумовлене застосуванням ним чинного нормативно-правового акту (Переліку, затвердженого постановою КМУ №560 від 16.05.2024), якій суперечить вимогам п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та безпідставно звужує коло осіб, які мають право на відстрочку за цим пунктом. За таких обставин, поновлення прав позивача у спосіб визначений у абзаці другому частини четвертої статті 245 КАС України, не буде ефективним, оскільки не усуває для відповідачів суперечностей з застосуванням постанови КМУ № 560 від 16.05.2024.

У цьому випадку, суд вбачає, що позивач повністю відповідає вимогам п.3 ч.1 ст.23 Закону, надав всі можливі документи, які підтверджують його право на відстрочку, а ті документи, які в нього вимагають відповідачі відповідно до Переліку, не можуть бути надані, оскільки не відповідають життєвій ситуації позивача та обраного ним способу утримання неповнолітніх дітей. Інших підстав для відмову у наданні відстрочки від призову позивачу, відповідачі на наводять. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на відстрочку на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону, а тому способом поновлення його прав, є саме покладення на Комісію з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про надання йому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне.

Представником позивача заявлено про понесення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень та надані докази: ордер, договір від 08.05.2024 про надання правової допомоги, квитанція від 26.09.2024 на суму 10000 грн, розрахунок гонорару адвоката за надання проавової допомоги.

Частиною 2 ст. 134 КАС України передбачено, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч. 5 ст. 134 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути підтверджені належними доказами та бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Аналіз вищезазначених положень КАС України дає підстави вважати, що розмір таких витрат визначається на підставі доказів, підтверджуючих понесені стороною витрати та доказів, що підтверджують відповідність цих витрат фактично виконаній адвокатом роботі.

Положеннями ст. 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і

неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічні правові позиції, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року по справі № 826/841/17 та від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Досліджуючи надані представником позивача документи, судом встановлено, відповідно до розрахунку суми гонорару, вартість послуг адвоката складає 10000 грн, що включає в себе (досудовий аналіз справи - 1000 грн, написання позовної заяви - 4000 грн, представлення інтересів у суді першої інстанції - 5000 грн).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 10 000 грн є розумною та співмірною, виходячи з предмету розгляду даної справи, виконаних послуг.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відшкодування на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки саме такий розмір судових витрат є обґрунтованим та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Судові витрати покласти на відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , Комісії з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним рішення Комісії з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 №16 від 18.09.2024, щодо відтермінування розгляду заяви ОСОБА_1 щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації прийняту протокольним рішенням.

3.Зобов`язати Комісію з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та прийняти рішення про надання йому відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п. 3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_3 НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1211,20 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Біоносенко

Рішення складено в повному обсязі 12.08.2025