Справа № 640/14387/22
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2025-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

12 серпня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/14387/22

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Тихонов І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Служби безпеки України (далі відповідач або СБУ), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо відмови в задоволенні запитів на інформацію ОСОБА_1 від 19.08.2022 №1 та від 19.08.22022 №2;

- зобов`язати Службу безпеки України повторно розглянути запити на інформацію ОСОБА_1 від 19.08.2022 №1 та від 19.08.2022 №2, з урахуванням висновків суду;

- зобов`язати Службу безпеки України подати звіт про виконання судового рішення у строк не пізніше 5 робочих днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 19.08.2022 звернувся до СБУ із двома запитами на інформацію на підставі норм Закону України «Про доступ до публічної інформації».

25.08.2022 позивач одержав від СБУ відповіді на вказані запити, якими відповідач відмовив у їх задоволенні.

Щодо першого запиту зазначив, що у запиті № 1 від 19.08.2022 позивач посилався на загальновідомі обставини відсторонення Президентом України ОСОБА_2 від виконання обов`язків Голови Служби безпеки України, з посиланням на ст. 47 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Просив надати таку інформацію: 1. Чи було видано письмовий наказ про проведення службового розслідування відносно ОСОБА_3 після прийняття Президентом рішення про його усунення від виконання службових обов`язків? Якщо так - повідомити реквізити такого наказу, а також ім`я і посаду особи, що його підписала. 2. Якщо відповідь на питання 1 ствердна яким документом було оформлено завершення службового розслідування і якими були його результати? Надати копії відповідних документів.

У листі № 3-3/Г-4-п/22 від 24.08.2022 СБУ повідомила, що «порушені у запиті питання щодо проведення службового розслідування ОСОБА_4 стосуються проходження військовослужбовцем служби в СБ України та його особисто, як фізичної особи й, відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» відносяться до інформації з обмеженим доступом». На зазначеній підставі СБУ відмовила позивачу в наданні запитуваної інформації.

Щодо другого запиту, у запиті № 2 від 19.08.2022 позивач посилався на те, що 23.05.2022 СБУ оприлюднила відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 в "Л/ДНР"».

Просив надати таку інформацію: 1. Імена і посади осіб, які здійснювали і погоджували сценарій, послідовність кадрів, музичний супровід, а також текст, озвучений наприкінці відео речником СБУ ОСОБА_5 ? 2. Яке програмне забезпечення (відеоредактор) використовувалося для підготовки зазначеного відео? 3. З якого візуального носія зачитував текст ОСОБА_6 у згаданому відео? 4. Хто є автором тексту, який зачитував ОСОБА_6 у згаданому відео? 5. Яка саме посадова особа або структурний підрозділ СБУ ухвалював остаточне рішення про необхідність підготовки та публікації зазначеного відео?.

У листі № 16/Г-2-П/в/2488-В від 25.08.2022 СБУ повідомила, що «запитувана інформація не є заздалегіть готовим зафіксованим продуктом, оскільки не була заздалегіть відібраною і зафіксованою, отже, така інформація не відповідає таким критеріям публічної інформації, як «відображеність і задокументованість», а тому не є публічною». На зазначеній підставі СБУ також відмовила позивачу в наданні запитуваної інформації.

Позивач вважає, що обидва згаданих листи СБУ є неправомірними відмовами у наданні публічної інформації, оскільки фактичне посилання на, те, що запитана інформація не стосується позивача, суперечить нормам ч. 2 ст. 6, ч. 2 ст. 19 та ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

На виконання приписів пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» адміністративну справу № 640/14387/22 було передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 прийнято до провадження справу № 640/14387/22 за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії. Розгляд справи продовжено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Запропоновано сторонам у разі зміни фактичних обставин по даній справі, вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, в тому числі подачі іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав, повідомити суду про таке протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня отримання цієї ухвали шляхом направлення додаткових пояснень в електронній формі через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему (особистий кабінет в системі «Електронний суд») з використанням власного (уповноваженої особи) електронного підпису або у паперовій формі. Зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі надіслати (надати) суду відзив на позовну заяву (відзив) і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів.

В матеріалах справи наявне клопотання особи, яка уповноважена діяти від імені Служби безпеки України від 27.10.2022 про надання додаткового строку для надання відзиву.

25.06.2025 на адресу суду через електронний суд від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці (стаття 2 Закону України Про службу безеки України від 25.03.1992 № 2229-XII (далі Закон 2229-ХІІ)). Кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України (стаття 19 Закону 2229- ХІІ).

Верховний Суд у справі №460/1684/19 зауважив, що зважаючи на відсутність дозволу військовослужбовців управління оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » надати інформацію, що їх стосується та враховуючи те що в державі Україна з березня 2014 року введено особливий період, коли наслідком витоку інформації про військовослужбовців учасників бойових дій, може стати загибель військовослужбовців чи членів їх рідних внаслідок вчинення терористичних актів, керуючись нормами законодавства України щодо обмеження поширення інформації, відповідач правомірно повідомив позивачу про неможливість надання йому інформації .

Звернув увагу на те, що відповідно до положень частини третьої статті 34, частини другої статті 64 Конституції України, статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до інформації в умовах воєнного стану може підлягати обмеженням, перш за все, для захисту інтересів національної безпеки та територіальної цілісності держави.

При цьому на можливість належного опрацювання запитів і надання запитуваної інформації впливають заходи, передбачені, зокрема, статтею 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», що їх вживають органи державної влади, органи місцевого самоврядування та інші розпорядники публічної інформації в умовах правового режиму воєнного стану, тому своєчасність розгляду запитів на публічну інформацію може залежати від багатьох чинників, зокрема, адресата, якому надісланий запит, режиму його роботи та наявності технічних можливостей опрацьовувати кореспонденцію (засобів комунікації, інтернету), наближення установи до місць проведення бойових дій, характеру запитуваної інформації тощо (постанови Верховного Суду 04.05.2023 у справі №380/7189/22 та від 05.10.2023 у справі №380/7479/22).

Додатково зазначив, що оскільки позивач не конкретизував, яку саме інформацію він бажав отримати, не вказавши жодного реквізита, даних документа (який би мав існувати на час запиту) чи відомостей (інформація мала б бути у володінні розпорядника), то вказане свідчить про невідповідність запиту на інформацію позивача вимогам, визначеним Законом № 2939-VI, а саме пункту 2 частини п`ятої статті 19 цього Закону (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11.07.2024 у справі №990/11/24.

На підставі зазначеного, представник відповідача проти задоволення позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні. Вказує, що ним надано позивачу відповідь на звернення з дотриманням законодавчого порядку його розгляду.

01.07.2025 позивачем на адресу суду через електронний суд надані додаткові пояснення, в якому зазначив, що одночасно з клопотанням про надання додаткового строку для надання відзиву від 01.11.2022 відповідач відзив не надав, а суд не постановляв ухвалу про поновлення строку в порядку ч. 6 ст. 121 КАС. Так само відповідач не подавав відзиву з 01.11.2022 по 15.12.2022 (дату набрання чинності Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду. Вважає, що через неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має вирішувати справу за наявними матеріалами та кваліфікувати таке неподання відзиву як визнання позову. Відповідачем не спростовано тієї обставини, що надана ним відповідь на запит № 1 не враховує вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» щодо застосування «трискладового тесту», а запитана у запиті № 1 інформація не є та не може бути конфіденційною. Зазначив, що указ Президента України про введення воєнного стану лише визначає межі тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а безпосередньо встановлюють такі обмеження виключно органи військового командування, до яких органи прокуратури не належать.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив такі обставини справи.

19.08.2022 ОСОБА_1 звернувся на електронну адресу Служби Безпеки України з запитом на інформацію № 1, в якому зазначив, що на підставі норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», прошу надати таку інформацію:

1. Чи було видано письмовий наказ про проведення службового розслідування відносно ОСОБА_3 після прийняття Президентом рішення про його усунення від виконання службових обов`язків? Якщо так повідомити реквізити такого наказу, а також ім`я і посаду особи, що його підписала.

2. Якщо відповідь на питання 1 ствердна яким документом було оформлено завершення службового розслідування і якими були його результати? Надати копії відповідних документів.

19.08.2022 ОСОБА_1 звернувся на електронну адресу Служби Безпеки України з запитом на інформацію № 2, в якому зазначив, що на підставі норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», прошу надати таку інформацію:

1. Імена і посади осіб, які здійснювати і погоджували сценарій, послідовність кадрів, музичний супровід, а також текст, озвучений наприкінці відео речником СБУ ОСОБА_5 ?

2. Яке програмне забезпечення (відеоредактор) використовувалося для підготовки зазначеного відео?

3. 3 якого візуального носія зачитував текст ОСОБА_6 у згаданому відео?

4. Хто є автором тексту, який зачитував ОСОБА_6 у згаданому відео?

5. Яка саме посадова особа або структурний підрозділ СБУ ухвалював остаточне рішення про необхідність підготовки та публікації зазначеного відео?

У відповідь на вищеозначений запит на електронну пошту позивача надійшла відповідь від 24.08.2022 № 3/3-Г-4-п/22 за підписом першого заступника начальника Головної інспекції Б. Тиводар який повідомив наступне.

Порушені у запиті питання на отримання публічної інформації від 19.08.2022 № 1 щодо проведення службового розслідування відносно ОСОБА_4 стосуються проходження військовослужбовцем служби в СБ України та його особисто, як фізичної особи, й відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» відносяться до інформації з обмеженим доступом.

Враховуючи викладене та вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в наданні запитуваної інформації Вам відмовлено.

У відповідь на вищеозначений запит на електронну пошту позивача надійшла відповідь від 25.18.2022 № 16/Г-2-П/в/2488-в за підписом начальника Управління О. Лахвацький який повідомив наступне.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Водночас, запитувана інформація цій ознаці не відповідає.

З аналізу питань, наведених у запиті, вбачається, що у даному випадку запитувана інформація не є заздалегідь готовим зафіксованим продуктом, оскільки не була заздалегідь відібраною і зафіксованою, отже, така інформація не відповідає таким критеріям публічної інформації як "відображеність та задокументованість", а тому не є публічною.

У зв`язку з цим, Ваш запит на інформацію задоволенню не підлягає.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у задоволенні запиту на інформацію протиправними, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частинами другою, шостою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» № 2939-VI від 13.01.2011 (далі Закон № 2939-VII) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до визначення, наведеного у ч. 1 ст. 1 цього Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.

Згідно з ст. 5 Закон № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом: систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом; надання інформації за запитами на інформацію. Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що запит на інформацію є одним із видів забезпечення доступу до публічної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI).

Частиною четвертою статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Частиною першою статті 20 цього Закону передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з ч. 1 ст. 22 цього Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі (ч. 5 ст. 22 Закону № 2939-VI).

Рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду (ч. 1 ст. 23 Закону № 2939-VI).

Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію (п. 1 ч. 2 ст. 23 Закону № 2939-VII).

Згідно з пунктом 6 частини першої ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

У постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 30.09.2013 №11 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» виокремлено такі ознаки публічної інформації:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб`єктом владних повноважень не під час виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб`єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Щодо не суб`єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.06.2019 у справі № 9901/925/18 дійшла висновку, що розпорядник публічної інформації може (і має своїм обов`язком) надати тільки ту публічну інформацію, яку він, з огляду на свій правовий статус, створив та яка певним чином задокументована/відображена на матеріальних носіях інформації і якою він (розпорядник) володіє. Тобто розпорядник може надати ту інформацію, яка вже існує і заздалегідь зафіксована на будь-яких носіях. Вжиття заходів для того, щоб створити інформацію, якої у володінні розпорядника немає, але щодо якої подано інформаційний запит, не охоплюється поняттям доступу до публічної інформації, а тому не покладає на розпорядника (додаткових) зобов`язань та/або відповідальності за надання/ненадання запитувачу такої інформації.

У постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 420/27593/21 зазначено, що запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститься, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Також Верховний Суд у постанові від 13.09.2023 у справі № 420/16094/21 зазначив, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовий, зафіксований на певному матеріальному носієві продукт, отриманий або створений суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти. Законодавством визначено виключний перелік підстав, за наявності яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту та передбачено обов`язкові реквізити такої відмови, зокрема, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено мотивовану підставу відмови.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на електронну пошту позивача надіслано відповідь від 25.08.2022 № 16/Г-2-П/в/2488-в за підписом начальника Управління О. Лахвацького щодо надання інформації № 2 від 19.08.2022, в якій зазначено, що згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Водночас, запитувана інформація цій ознаці не відповідає. З аналізу питань, наведених у запиті, вбачається, що у даному випадку запитувана інформація не є заздалегідь готовим зафіксованим продуктом, оскільки не була заздалегідь відібраною і зафіксованою, отже, така інформація не відповідає таким критеріям публічної інформації як "відображеність та задокументованість", а тому не є публічною.

Аналіз змісту вищеозначеної відповіді від 25.08.2022 № 16/Г-2-П/в/2488-в дає підстави вважати, що відмова в задоволенні запиту мотивована тим, що однією з підстав для відмови у наданні запитуваної інформації, є ситуація, коли розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Отже, визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в наданні інформації за сукупності двох умов-розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Разом з тим, в п. 1 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» зазначено, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Отже, відповідачем зазначено підставу відмови у наданні інформації на запит позивача. При цьому, надаючи оцінку відповіді від 25.18.2022 № 16/Г-2-П/в/2488-в на запит позивача по суті, суд вказує про наступне.

Закон України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР передбачає, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (стаття 1).

Поряд з цим Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Як зазначено вище під публічною інформацією мається на увазі відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Разом з тим, згідно з нормами частини другої статті 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Варто зауважити, що право на звернення та право на доступ до публічної інформації тісно пов`язані між собою. Право на звернення - це викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги ( стаття 3 ЗУ № 393/96-ВР) до суб`єктів владних повноважень, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації.

Як запит на інформацію розуміють прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (стаття 19 Закону № 2939-VI). Тобто мова йде про раніше створену інформацію, якою володіє розпорядник. Для відповіді на інформаційний запит розпорядник інформації не повинен створювати нову інформацію, готувати аналітику, надавати роз`яснення тощо.

Відповідна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду 02 лютого 2022 року у справі № 9901/390/21.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).

До того ж Закон № 2939-VI не поширюється на відносини у сфері звернень громадян щодо проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо.

Як зазначалось вище, суд зауважує, що визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях (тобто відповідала критеріям «відображеності та задокументованості») і знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Суд зазначає, що доступ до публічної інформації не повинен використовуватися як спосіб (механізм) для створення змістовно нової інформації (за винятком ситуацій, коли певна інформація мала б бути у володінні розпорядника), а так само для з`ясування/встановлення певних обставин (даних, відомостей). Тому якщо інформаційний запит - навіть за умови, що він відповідає вимогам щодо свого оформлення, - передбачає створення чогось нового, невластивого чи такого, що виходить за межі правового статусу (компетенції) розпорядника публічної інформації, то йдеться вже не про «доступ» до публічної інформації, порядок здійснення якого покликаний регламентувати Закон № 2939-VI, а про «створення» затребуваної (бажаної) інформації, що подекуди може охоплювати також встановлення додаткових обставин (відомостей, фактів). Останнє за своєю суттю підміняє поняття «доступ» до публічної інформації на її «продукування», що в такому разі спонукає вдаватися до таких методів і способів, які не властиві для правовідносин, пов`язаних з публічною інформацією, надто коли зважити на мету їх нормативного регулювання, яка визначена в Законі № 2939-VI.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №990/11/24.

Відтак, вказане свідчить про невідповідність запитуваної позивачем інформації вимогам до інформаційного запиту, визначеним Законом № 2939-VI, оскільки запит стосувався фактично створення відповідачем нової інформації, а не отримання заздалегідь зафіксованої інформації, що виходить за межі правовідносин, врегульованих Законом №2939-VI.

Крім того, з аналізу змісту запиту позивача, поданого ним від 19.08.2022 №2 слідує, що він просить надати інформацію, яка не є (і не повинна бути відповідно до чинного законодавства) відображена чи задокументована будь-якими засобами інформації, а потребує створення нової, тобто позивач не конкретизував, яку саме інформацію він бажав отримати, не вказавши жодного реквізита, даних документа (який би мав існувати на час запиту) чи відомостей (інформація мала б бути у володінні розпорядника), то вказане свідчить про невідповідність запиту на інформацію позивача вимогам, визначеним Законом № 2939-VI.

Суд зауважує, що публічна інформація набуває своєї якості «публічної» тоді, коли її існування (як і створення) витікає з обсягу компетенції розпорядника у ввіреній йому сфері правовідносин; водночас компетенція розпорядника, передовсім коли йдеться про державний орган, має основуватися на законі.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 8 листопада 2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин. Для цього, серед критеріїв, має бути оцінено чи є інформація готовою та доступною. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Отже, запитувана інформація повинна бути готовою та доступною, міститися, принаймні, в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль. Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти.

Оскільки за відсутності як запитуваної інформації, так і обов`язку розпорядника її створювати, відтак володіти нею відповідач, відмовляючи в задоволенні інформаційного запиту позивача, не порушив права останнього на доступ до публічної інформації.

Щодо першого запиту позивача, суд зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи встановлено, що на електронну пошту позивача надана відповідь від 24.08.2022 № 3/3-Г-4-п/22 за підписом першого заступника начальника Головної інспекції Б. Тиводар який повідомив наступне.

Порушені у запиті питання на отримання публічної інформації від 19.08.2022 № 1 щодо проведення службового розслідування відносно ОСОБА_4 стосуються проходження військовослужбовцем служби в СБ України та його особисто, як фізичної особи, й відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» відносяться до інформації з обмеженим доступом.

Враховуючи викладене та вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в наданні запитуваної інформації Вам відмовлено.

Аналізуючи норми Закону № 2939-VI суд вказує, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація. При цьому, запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог п. 1-3 ч. 2 ст. 6 цього Закону. Ці вимоги є «трискладовим тестом», який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав. Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації «трискладового тесту».

Суд звертає увагу на те, що положення ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі «трискладового тесту». Отже, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.

Разом з тим, суд наголошує на тому, що відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових «трискладового тесту» означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 806/1959/16, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 9901/249/19.

Суд зазначає, що у листі відмові від 19.08.2022 № 1 Служба Безпеки України вказує на те, що проведення службового розслідування, стосуються проходження військовослужбовцем служби в СБ України та його особисто, як фізичної особи, й відповідно до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» відносяться до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу є конфіденційною, а тому відповідно до частини першої статті 21 цього ж закону є інформацією з обмеженим доступом.

Відповідно до частин першої, другої статті 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 № 2297-VI (далі - Закон № 2297-VI); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону № 2657-ХІІ; розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939-VI).

За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону № 2657-ХІІ).

Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657-ХІІ). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону № 2939-VI).

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини перша, друга статті 21 Закону № 2657-ХІІ).

Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Також, Рішенням Конституційного Суду України № 2-рп/2012 від 20.01.2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України надано роз`яснення про те, що інформація про особисте та сімейне життя особи це будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З огляду на наведене, суд погоджується з доводами відповідача про те, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці, а отже є інформацією з обмеженим доступом конфіденційною інформацією у розумінні ст. 32 Конституції України, ст. 2, ч. 2 ст. 22, ч.1, 2 ст. 21 Закону України «Про інформацію», ч. 2 ст. 6, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Суд також зазначає, що на Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці (стаття 2 Закону України Про службу безеки України від 25.03.1992 № 2229-XII (далі Закон 2229-ХІІ).

Кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Порядок обліку кадрів Служби безпеки України затверджується Головою Служби безпеки України (стаття 19 Закону 2229- ХІІ).

Зважаючи, на відсутність дозволу військовослужбовців Служби безпеки України які проводили службове розслідування надати відповідну інформацію яка їх стосується та враховуючи те що в державі Україна з березня 2014 року введено особливий період, коли наслідком витоку інформації про військовослужбовців - учасників бойових дій, може стати загибель військовослужбовців чи членів їх рідних внаслідок вчинення терористичних актів, керуючись нормами законодавства України щодо обмеження поширення інформації, відповідач правомірно повідомив позивачу про неможливість надання йому інформації щодо надання інформації яка запитувалась позивачем, а саме: чи було видано письмовий наказ про проведення службового розслідування, якщо так, повідомити реквізити такого наказу, а також ім`я і посаду особи, що його підписала

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2021 року у справі № 460/1684/19.

Надаючи оцінку доводам та запереченням сторін, та здійснивши аналіз вище приведених норм права, суд погоджується з доводами відповідача, що запитувана позивачем інформація від 19.08.2022 № 1 є службовою інформацією, яка належить обмеженню, а також, зважаючи на специфіку завдань, які виконує СБУ під час воєнного стану, оприлюднення запитуваної позивачем інформації може становити пряму загрозу життю і здоров`ю працівників СБУ. Неконтрольоване розголошення відомостей та документів щодо проходження служби особами рядового і начальницького складу правоохоронних органів може завдати істотної шкоди інтересам національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку.

В свою чергу, зазначена вище потенційна шкода від неконтрольованого розголошення або публікації запитуваних документів, безумовно переважає суспільний інтерес в її отриманні, що узгоджується з п.3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім того, суд зазначає, що через відкриту військову агресію російської федерації проти України будь-яка деталізована інформація щодо осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або членів їх сімей, може бути використана з метою їх вербування, шантажу, примушування до вчинення державної зради, вчинення щодо них злочинних дій. Крім цього, одержана інформація може бути використана третіми особами для закликів до повалення конституційного ладу, порушення територіальної цілісності України, пропаганди війни, насильства, жорстокості, вчинення терористичних актів, посягання на права і свободи людини.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 27 Конституції України встановлено, що обов`язок держави захищати життя людини.

Відповідно до п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі Конвенція), яку ратифіковано Законом від 17.07.1997 № 475/97- ВР, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Разом з тим, здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду (п. 2 ст. 10 Конвенції).

Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачена можливість обмеження доступу до інформації в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам, а шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №420/8512/20 наголосив, що «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, котра має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані зі збереженням, примноженням, захистом чинних цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

У справі Полторацький, Назаренко, Алієв та інші проти України (рішення від 29.04.2003) ЄСПЛ зазначав: «Насамперед Суд повинен розглянути, чи втручання було здійснене «відповідно до закону». Цей вираз, по-перше, вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна бути здатна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Наявність легітимної мети та необхідність обмеження у доступі до даного виду інформації у демократичному суспільстві обґрунтовується інтересами національної безпеки, запобіганням заворушенням чи злочинам, необхідністю охорони життя та здоров`я осіб та членів їх сімей, запобігання розголошенню конфіденційної інформації в умовах воєнного стану.

Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідач виконав усі встановлені Законом № 2939-VI дії та правомірно відмовив у наданні відповідної інформації, атому суд доходить висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не належать задоволенню.

Щодо посилання позивача, що через неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має вирішувати справу за наявними матеріалами та кваліфікувати таке неподання відзиву як визнання позову, суд зазначає наступне.

Як зазначено судом вище, ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 17.06.2025 прийнято до провадження справу № 640/14387/22 та зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі надіслати (надати) суду відзив на позовну заяву (відзив) і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду) разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) позивачу копії відзиву та доданих до нього документів.

В свою чергу відповідач скористався таким правом та обов`язком щодо надання відзиву на позов у встановлений ухвалою суду строк, про що свідчить наданий через електронний суд відзив від 25.06.2025 на позовну заяву позивача.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Служби безпеки України (01134, м. Київ, вул. Володимирська, 33) про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.В. Тихонов