Справа № 120/5459/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 р. Справа № 120/5459/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

22.04.2025 до суду надійшла позовна заява за підписом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (далі ? відповідач 1) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ? відповідач 2).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 27.01.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою (батьком), визнаною судом недієздатною.

30.01.2025 командуванням військової частини НОМЕР_1 було підготовлено та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 подання на звільнення майора ОСОБА_1 з військової служби у запас за п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як такого, що підлягає звільненню за сімейними обставинами.

У поданні зазначено, що підставою для направлення є рапорт військовослужбовця про звільнення у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над рідним батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаним у встановленому законом порядку недієздатним.

На підтвердження зазначених обставин до подання додано копію рішення Барського районного суду Вінницької області від 19.12.2024 у справі № 125/1505/24, яким задоволено заяву ОСОБА_1 про визнання недієздатним його батька ОСОБА_2 та встановлення над ним опіки.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2025, надісланим на адресу військової частини НОМЕР_1 , повідомлено про наявність спору щодо доведеності підстав для звільнення військовослужбовця за сімейними обставинами в умовах правового режиму воєнного стану. У цьому ж листі ставиться під сумнів чинність рішення суду, яким встановлено факт опіки, зокрема у контексті правомірності його застосування як підстави для звільнення з військової служби.

Позивач не погоджується з бездіяльністю відповідачів щодо його звільнення з військової служби, вважає її протиправною, а тому за захистом своїх прав звертається до суду.

Ухвалою суду від 28.04.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

13.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що у діях військової частини НОМЕР_1 немає протиправної бездіяльності, оскільки після отримання рапорту майора ОСОБА_1 та супровідних документів, командування частини належним чином зареєструвало його, провело перевірку поданих матеріалів та у визначені строки направило подання на звільнення військовослужбовця до компетентного органу ІНФОРМАЦІЯ_1 . Саме цей орган відповідно до Положення, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008, уповноважений приймати рішення щодо звільнення офіцерів із військової служби.

Таким чином, відповідач вважає, що всі дії військової частини були здійснені з дотриманням вимог чинного законодавства, в межах наданих повноважень та у спосіб, передбачений законом. Жодних зволікань або умисного ухилення від виконання обов`язків не відбулось, що виключає наявність бездіяльності.

19.05.2025 до суду надійшло клопотання відповідача 2 про передачу справи за підсудністю до Київського окружного адміністративного суду.

Ухвалою суду від 19.05.2025 вказане клопотання залишено без задоволення.

19.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які б підтверджували наявність у позивача законних підстав для звільнення з військової служби за сімейними обставинами. Зокрема, позивач не довів, що за його батьком, який визнаний судом недієздатним, не здійснюється опіка або піклування іншими особами, як цього прямо вимагає абзац 15 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Крім того, відповідач наголошує, що з боку військової частини НОМЕР_2 було здійснено належний розгляд поданого рапорту позивача та поданих до нього документів, за результатами чого позивачеві було надано письмову обґрунтовану відповідь, в якій роз`яснено причини неможливості задоволення його рапорту у зв`язку з ненаданням повного пакета документів. Звернуто увагу на те, позивачем не підтверджено тієї обставини, що до мобілізації він здійснював догляд за батьком, спільно проживав з ним та був основним опікуном. Не надано також доказів про відсутність інших родичів, які могли б здійснювати опіку.

Відповідач також зазначає, що у справі наявне рішення суду про визнання батька позивача недієздатним та призначення опікуна, однак при його ухваленні не досліджувалися документи про стан здоров`я батька, не було витребувано виписок з історії хвороби, не заслухано самого батька, не встановлено, хто саме був призначений опікуном, а також не встановлено, що опіку над ним не здійснюють інші особи. У зв`язку з цим відповідач вважає, що надання таких документів було формальним і не підтверджує виключну необхідність догляду саме з боку позивача.

Окрім того, відповідач зауважує, що специфіка проходження військової служби в умовах воєнного стану не дозволяє позивачу забезпечити належне здійснення опікунських обов`язків, а тому, навіть за наявності рішення суду про встановлення опіки, сам по собі цей факт не є безумовною підставою для звільнення зі служби.

28.05.2025 до суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою суду від 03.06.2025 це клопотання залишено без задоволення.

28.05.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, що відповідач 1 не спростував твердження та аргументи позивача, викладені в обґрунтуванні позовних вимог. Просить суд повністю задовольнити.

Одночасно позивач заявив клопотання про визнання поважними причин деякого пропущення строку на подання відповіді на відзив та прийняти її до розгляду.

Ухвалою суду від 12.08.2025 вказане клопотання задоволено.

02.06.2025 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких відповідач 1 стверджує, що військова частина діяла в межах своїх повноважень, бездіяльності не допускала, а доводи позивача є необґрунтованими та базуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши доводи сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд встановив такі обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 , будучи мобілізованим, проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Батьком позивача є ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААВ № 244841 від 09.03.2021, за результатами первинного огляду ОСОБА_2 встановлено безстроково другу групу інвалідності, причина інвалідності загальне захворювання.

Факт інвалідності додатково підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_4 від 31.10.2023.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19.12.2024 у справі № 125/1505/24 (набрало законної сили 23.01.2025) ОСОБА_2 визнано недієздатним, а ОСОБА_1 призначено його опікуном.

27.01.2025 позивач звернувся до відповідача з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою (батьком), визнаною судом недієздатною.

30.01.2025 командуванням військової частини НОМЕР_1 було підготовлено та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 подання на звільнення майора ОСОБА_1 з військової служби у запас за п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як такого, що підлягає звільненню за сімейними обставинами.

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2025, надісланим на адресу військової частини НОМЕР_1 , повідомлено про наявність спору щодо доведеності підстав для звільнення військовослужбовця за сімейними обставинами в умовах правового режиму воєнного стану. У листі також поставлено під сумнів чинність рішення суду, яким встановлено факт опіки, зокрема в контексті правомірності його застосування як підстави для звільнення з військової служби.

Позивач вважає неправомірною бездіяльність відповідачів щодо його не звільнення з військової служби, а тому вирішив звернутися до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи з урахування зібраних доказів, суд керується такими мотивами.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до статті 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російською федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/202 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом на день розгляду справи.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII (далі ? Закон №2232-XII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі ? вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Підстави звільнення з військової служби передбачено статтею 26 Закону № 2232-XII.

Частиною 7 статті 26 Закону № 2232-XII унормовано, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються підстави звільнення з військової служби, думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю, районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (пункт 241 Положення № 1153/2008).

Підпунктом 2 пункту 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації ? протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану ? до оголошення демобілізації) ? на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу": у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами ? командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ наказу Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531 "Про затвердження Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України" (далі ? Наказ № 531), у паперовому рапорті військовослужбовець вказує найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок "Рапорт"; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.

Позивач вважає, що відповідачі допустили протиправну бездіяльність щодо звільнення його з військової служби, яка полягає у неприйнятті рішення по поданню, зокрема, не видання наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця з військової служби.

Оцінюючи такі твердження, суд враховує, що 27.01.2025 позивач подав рапорт про його звільнення з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою (батьком), визнаною судом недієздатною.

30.01.2025 командуванням військової частини НОМЕР_1 підготувало та направило до ІНФОРМАЦІЯ_1 подання на звільнення майора ОСОБА_1 з військової служби у запас за п.п. "г" п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", як такого, що підлягає звільненню за сімейними обставинами.

За наслідками розгляду рапорті і подання, листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.02.2025, надісланим на адресу військової частини НОМЕР_1 , повідомлено про недоведеність підстав для звільнення військовослужбовця за сімейними обставинами в умовах правового режиму воєнного стану.

Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яка затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 № 170 (далі ? Інструкція № 170), визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до пункту 1.5 Інструкції № 170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, (далі ? військові частини), оформляються: подання (додаток 1) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що на виконання вказаних нормативних вимог військовою частиною НОМЕР_5 було належним чином оформлено подання на звільнення позивача з військової служби, яке надіслано для розгляду до належного суб`єкта ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Виходячи з аналізу процитованих вище правових норм, суд доходить до висновку, що рапорт, як офіційна форма звернення військовослужбовця до вищої посадової особи передбачає його опрацювання та надання відповіді по суті порушених у ньому питань.

Як з`ясовано під час розгляду справи, за результатами розгляду рапорту позивача відповідач 2 підготував лист-повідомлення від 09.02.2025, за змістом якого відсутні достатні підстави для звільнення майора ОСОБА_1 за сімейними обставинами в умовах правового режиму воєнного стану. У цьому ж листі фактично ставиться під сумнів чинність рішення суду, яким встановлено факт опіки на батьком позивача та призначення позивача опікуном.

Позивач не заперечує факту ознайомлення із зазначеним листом, більше того цей доданий до позовної заяви самим позивачем. Водночас можна констатувати, що лист містить обґрунтовану відповідь по суті порушених у рапорті позивача питань.

За наведених обставин суд вважає, що відповідач 1 діяв у межах своїх повноважень, передбачених Положенням про проходження військової служби та Інструкцією № 170, своєчасно та в повному обсязі виконав покладений на нього обов`язок щодо опрацювання рапорту позивача і підготовки подання до компетентного органу.

Поряд з цим відсутні й підстави стверджувати, що відповідач 2 також не допустив протиправну бездіяльність, оскільки вчинив дії з розгляду подання та прийняття рішення у межах своєї компетенції.

З огляду на викладене, на думку суду, помилковими є вимоги позивача щодо визнання протиправною бездіяльність, допущену у спірних правовідносинах з боку військової частини НОМЕР_1 або ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Щодо визнання неправомірними дій відповідача 2 в частині відмови у задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, то суд виходить з наступного.

Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII.

Так, за змістом підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Такими сімейними обставинами, зокрема відповідно до пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII, є необхідність здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами.

Як вважає позивач, на підставі зазначеної вище норми він підлягає звільненню з військової служби, про що і подав відповідний рапорт.

Перевіряючи наведені доводи позивача, суд встановив, що рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19.12.2024 у справі № 125/1505/24 (набрало законної сили 23.01.2025) ОСОБА_2 визнано недієздатним, а ОСОБА_1 призначено його опікуном.

При цьому, на думку відповідача 2, сам по собі факт призначення військовослужбовця, який проходить військову службу в період дії воєнного стану, опікуном особи, яку визнано судом недієздатною, не зумовлює правового наслідку у вигляді звільнення військовослужбовця з військової служби, адже така підстава для звільнення пов`язується з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною; тому слід встановити, чи об`єктивно наявна та документально підтверджена необхідність здійснення саме позивачем опіки над особою, визнаною судом недієздатною.

Втім, вказану позицію суд вважає помилковою з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Статтею 41 ЦК України передбачено, що над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка.

Відповідно до статті 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Статтею 58 ЦК України визначено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Частиною 5 статті 63 ЦК України визначено, що фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Отже, чинним законодавством установлений спеціальний порядок призначення опікуна над недієздатною особою, зокрема лише суд, який визнає особу недієздатною, призначає їй опікуна за поданням органу опіки і піклування. Звідси, лише на суд покладено обов`язок перевірити, чи об`єктивно наявна та документально підтверджена необхідність здійснення саме певною особою опіки над іншою фізичною (повнолітньою) особою, визнаною судом недієздатною.

Означене вище рішення суду, яким позивача ОСОБА_1 призначено опікуном батька, ухвалено із залученням відповідного органу опіки і піклування та за його поданням.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією з важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у процесуальних кодексах, а також у Законі України "Про судоустрій і статус суддів". Так, ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" регламентовано, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

На важливість належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.06.2009 № 16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це, посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

Отже, зважаючи на набрання законної сили рішенням Барського районного суду Вінницької області від 19.12.2024 у справі № 125/1505/24, яким ОСОБА_1 призначено опікуном свого батька, таке рішення набуло статусу обов`язкового для всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, фізичних і юридичних осіб та їх об`єднань на всій території України, у тому числі для ІНФОРМАЦІЯ_1 та військової частини НОМЕР_1 .

Окрім цього, суд вважає, що відповідач помилково ототожнює поняття "здійснення опіки" із поняттям "здійснення догляду або утримання", оскільки здійснення догляду або утримання можливе без окремого рішення суду, зокрема в силу родинних зв`язків та (або) спільного проживання, а опіка над повнолітньою особою, яку визнано недієздатною, здійснюється лише на підставі рішення суду, яке у цьому випадку ухвалене з визначенням конкретної особи, на яку покладено здійснення опіки.

Аналізуючи змісту абзацу 15 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону № 2232-XII, суд доходить висновку, що звільнення з військової служби на цій підставі можливе за двох умов:

- призначення військовослужбовця опікуном над особою, визнаною судом недієздатною;

- відсутність інших опікунів над особою, визнаною судом недієздатною.

Водночас, на думку суду, встановлюючи як одну з умов, що за відповідною особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами, законодавець врахував положення частини 5 статті 63 ЦК України, яка передбачає, що фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників. Тобто, у разі призначення судом недієздатній особі двох опікунів, право на звільнення з військової служби матиме лише один з них.

У свою чергу, відповідачем не надано суду доказів призначення недієздатному батькові позивача іншого опікуна, окрім ОСОБА_1 , або ще одного опікуна. Не встановлено такого факту і під час розгляду справи.

Згідно з пунктом 29 додатку 19 Інструкції № 170 при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", подаються: у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами:

копія рішення суду про визнання особи недієздатною;

копія рішення суду про призначення опікуном цієї особи громадянина (громадянки), який (яка) проходить військову службу;

Матеріалами справи підтверджується, що разом з рапортом про звільнення з військової служб позивач подав рішення суду, яким його батька визнано недієздатним, а позивач призначено опікуном. Тобто вимоги Інструкції № 170 в цій частині виконано.

Також відповідач 2 у своєму листі та відзиві ставить під сумнів обґрунтованість рішення суду про визнання батька позивача недієздатним, зокрема через нібито відсутність медичних документів про психічний стан.

Зазначені доводи є апріорі неспроможними та не можуть враховуватись, оскільки посягають на конституційний принцип обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили. Водночас незгода учасника справи із рішенням суду є підставою для його оскарження у встановленому законом порядку.

Попри це, суд зауважує, що ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 28.08.2024 провадження у справі №?125/1505/24 зупинялося для проведення судово-психіатричної експертизи відповідно до ст. 298 та п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України. Проведення експертизи було ініційовано самим заявником і здійснено експертами Вінницької філії ДУ "Інститут судової психіатрії МОЗ України". Згідно з висновком експерта №?572 від 10.10.2024, ОСОБА_2 страждає на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції (F01.8), що позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Як вбачається зі змісту ухваленого судового рішення, суд дослідив цей висновок у сукупності з іншими доказами та ухвалив рішення про визнання ОСОБА_2 недієздатним.

Вказане рішення має преюдиціальне значення, зокрема в розумінні положень ч. 4 ст. 78 КАС України, та встановлює обставини, що не підлягають повторному доведенню під час розгляду інших судових справ щодо недієздатності батька позивача, а також призначення позивача його опікуном.

Відтак суд висновує, що, відмовляючи в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби, відповідач не надав належну правову оцінку щодо зазначених у рапорті підстав звільнення та необґрунтовано відхилив додані до рапорту документи на підтвердження цих підстав.

Отже, адміністративний позов в частині визнання протиправною відмову відповідача 2 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статты 26 Закону № 2232-ХІІ підлягає задоволенню.

Згідно з пп. 5.1. п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012 Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у ч. 3 ст. 129 цієї Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, як наголосив Конституційний Суд України в абзаці 1 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень.

За результатами розгляду справи, в межах предмету позову та на основі наявних у справі доказів суд доходить висновку, що відповідач неналежно розглянув рапорт позивача про звільнення з військової служби та прийняв передчасне і протиправне рішення, яким відмовив позивачу у реалізації такого права.

За змістом положень ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише в тому разі, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом. Інакше суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не лише при розгляді вимог щодо протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень, але й у випадку розгляду вимог про зобов`язання відповідного суб`єкта вчинити дії після скасування його адміністративного акта.

Тобто адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Суд повторює, що позивач помилково просить визнати протиправною бездіяльність відповідача 2 щодо його звільнення з військової служби, адже, як встановлено судом, за результатами розгляду поданого ним рапорту відповідачем було відмовлено у його задоволенні.

Однак, у зв`язку з визнанням такої відмови протиправною в судовому порядку, процедура розгляду питання щодо звільнення позивача, як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, за сімейними обставинами вважається незакінченою і відповідач, реалізуючи свої повноваження на підставі законодавства та з урахування висновків суду повинен повторно розглянути рапорт позивача та прийняти обґрунтоване рішення по суті питання.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що адміністративний позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково, обравши належний спосіб захисту його порушених прав та інтересів у спірних правовідносинах.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а будь-яких інших судових витрат у справі не встановлено, питання про їх розподіл не вирішується.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у задоволенні рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням правової оцінки, наданої судом за результатами розгляду цієї справи, повторно розглянути відповідні подання військової частини НОМЕР_1 та рапорт ОСОБА_1 про його звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

В решті позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач-1: військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 );

3) відповідач-2: ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).

Повне судове рішення складено 12.08.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович