Справа № 320/9544/24
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

11 серпня 2025 року 320/9544/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ради суддів України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в:

до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також позивачка, ОСОБА_1 ) з позовом до Ради суддів України (далі по тексту також відповідач, РСУ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання свого обов`язку щодо оприлюднення наборів даних у формі відкритих даних на офіційному веб-сайті (http://rsu.gov.ua/) та Єдиному державному веб-порталі відкритих даних (http://data.gov.ua/), встановленого статтею 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та постанову Кабінету Міністрів України №835 від 21.10.2015;

- зобов`язати відповідача оприлюднити на офіційному веб-сайті (http://rsu.gov.ua/) та Єдиному державному веб-порталі відкритих даних (http://data.gov.ua/) набори даних у формі відкритих даних, передбачені постановою Кабінету Міністрів України №835 від 21.10.2015, а саме: реєстр наборів даних, що перебувають у володінні відповідача, інформацію про структуру (організаційну структуру) відповідача, звіти, у тому числі щодо задоволення запитів на інформацію, переліки нормативно-правових актів, актів індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийнятих відповідачем, проекти нормативно-правових актів тощо, інформацію про нормативно-правові засади діяльності відповідача, інформацію із системи обліку публічної інформації.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка повідомила, що відповідач є розпорядником публічної інформації, який здійснює владні управлінські функції, є вищим органом суддівського самоврядування та діє як виконавчий орган з`їзду суддів України.

Позивачка наголошує на обов`язку відповідача регулярно оприлюднювати набори даних у формі відкритих даних на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах. Проте, станом на дату звернення до суду відповідачем на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах не було оприлюднено набори даних у формі відкритих даних, передбачені постановою Кабінету Міністрів України №835 від 21.10.2015, а саме: реєстр наборів даних, що перебувають у володінні відповідача, інформацію про структуру (організаційну структуру) відповідача, звіти, у тому числі щодо задоволення запитів на інформацію, переліки нормативно-правових актів, актів індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийнятих відповідачем, проекти нормативно-правових актів тощо, інформацію про нормативно-правові засади діяльності відповідача, інформацію із системи обліку публічної інформації.

Позивачка стверджує, що спірною бездіяльністю відповідач порушує гарантоване статтею 34 Конституції України, а також Законом України «Про інформацію» право на доступ до публічної інформації.

За результатами автоматизованого розподілу адміністративна справа №320/9544/24 була передана на розгляд судді Лиска І.Г.

29.02.2024 суддя Лиска І.Г. подав до Київського окружного адміністративного суду заяву про самовідвід.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29.02.2024 (суддя Лиска І.Г.) задоволено заяву судді Лиска І.Г. про самовідвід.

Передано адміністративну справу №320/9544/24 до канцелярії Київського окружного адміністративного суду для визначення складу суду згідно з частиною першою статті 31 КАС України.

За результатами повторно автоматизованого розподілу 01.03.2024 справа була передана для розгляду судді Дудіну С.О.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.03.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що Положенням про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №835, на РСУ не покладено обов`язку оприлюднювати зазначену у прохальній частині позовних вимог інформацію.

Крім того, відповідач наголосив на тому, що він не є класичним суб`єктом владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки не має статусу юридичної особи, а є лише органом суддівського самоврядування, на якого не покладено обов`язку оприлюднювати інформацію, яка визначена у переліку, що міститься в Положенні №835.

Відповідач зазначив, що у відповідь на звернення Громадської організації «Деюре» повідомив, що інформація про діяльність РСУ міститься у вільному доступі на офіційному веб-сайті РСУ, в загальнодержавних та місцевих засобах масової інформації та на офіційних веб-порталах органів судової влади.

Крім того, відповідач наголосив на тому, що позивачкою не вказано, які саме її права та обов`язки порушуються, оскільки звернення, адресоване відповідачу, направлялось громадською організацією «Деюре».

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачкою подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що підставою подання означеного адміністративного позову стало неоприлюднення відповідачем наборів даних у формі відкритих даних на Єдиному державному вебпорталі відкритих даних та на його офіційному вебпорталі відкритих даних всупереч Закону України «Про доступ до публічної інформації».

На думку позивачки, відповідач, як розпорядник інформації, зобов`язаний оприлюднювати означену вище інформацію у формі відкритих даних на Єдиному державному вебпорталі відкритих даних та на його офіційному вебпорталі відкритих даних.

Позивачка стверджує, що наявність інформації у вільному доступі не нівелює обов`язку її оприлюднення відповідачем.

Водночас, суд зауважує, що при вирішенні питання про прийняття позовної заяви, окрім перевірки її відповідності вимогам закону щодо форми та змісту, суд зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, чи може взагалі ця позовна заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом позовна заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, з-поміж іншого, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо правил віднесення спорів до адміністративної юрисдикції.

Зокрема у постановах від 21.11.2018 у справі №520/13190/17, від 27.11.2018 у справі №820/3534/17, від 19.02.2020 у справі №1340/3580/18 та інших Велика Палата дійшла наступних висновків:

«До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.».

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частина перша статті 4 КАС України).

Отже, нормами КАС України регламентується порядок розгляду публічно-правових спорів, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень владно-управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Разом з цим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є:

- наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду та

- вчинення відповідного порушення саме суб`єктом владних повноважень у розумінні положень законодавства.

Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише рішення/дія/бездіяльність суб`єкта владних повноважень, і такі рішення/дія/бездіяльність суб`єкта владних повноважень мають безпосередньо порушувати права, свободи чи законні інтереси позивача.

При дослідженні матеріалів справи судом встановлено, що предметом оскарження у цій справі є бездіяльність РСУ щодо невиконання свого обов`язку щодо оприлюднення наборів даних у формі відкритих даних на офіційному веб-сайті (http://rsu.gov.ua/) та Єдиному державному веб-порталі відкритих даних (http://data.gov.ua/), встановленого статтею 10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» та постанову Кабінету Міністрів України №835 від 21.10.2015.

Вимоги до формату і структури наборів даних, що підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, періодичність оновлення та порядок їх оприлюднення, а також перелік таких наборів даних визначає Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №835 (далі по тексту також - Положення №835).

Відповідно до пункту 3 Положення №835 розпорядники інформації згідно з цим Положенням завантажують у формі відкритих даних набір даних, визначений у переліку наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, згідно з додатком.

Розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати у формі відкритих даних усю публічну інформацію у формі відкритих даних, яка перебуває в їх володінні та стосується конкретного набору даних.

Розпорядники інформації можуть створювати модулі управлінської аналітики на основі наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних. Не допускається розміщення модулів управлінської аналітики без посилання на використані набори даних на Єдиному державному веб-порталі відкритих даних.

Згідно пункту 4 Положення №835 набори даних завантажуються та регулярно оновлюються розпорядником інформації на Єдиному державному веб-порталі відкритих даних.

У разі внесення змін до переліку наборів даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних, розпорядник інформації у місячний строк з дати набрання чинності такими змінами здійснює їх завантаження та подальше оновлення на Єдиному державному веб-порталі відкритих даних.

Пунктом 5 Положення №835 визначено, що для забезпечення оприлюднення та регулярного оновлення публічної інформації у формі відкритих даних розпорядник інформації: завантажує та регулярно оновлює на Єдиному державному веб-порталі відкритих даних набори даних, що перебувають у його володінні; може здійснювати завантаження наборів даних, які не включені до переліку, якщо інше не передбачено Законом України «Про доступ до публічної інформації», у разі високого суспільного інтересу до таких даних (високої частоти їх запитування; за результатами опитування громадської думки; антикорупційного ефекту та/або економічного ефекту від оприлюднення наборів даних; наявності інших обставин).

Тобто, обов`язок оприлюднення та регулярного оновлення публічної інформації покладено на розпорядників інформації.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі по тексту також - Закон № 2939-VI).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом:

1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом;

2) надання інформації за запитами на інформацію.

За приписами статті 13 Закону №2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;

4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;

5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, юридичних осіб публічного права з числа розпорядників інформації, визначених у пункті 5 частини першої цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до статті 127 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі по тексту також - Закон №1402-VIII) організаційними формами суддівського самоврядування є збори суддів, Рада суддів України, з`їзд суддів України.

Суддівське самоврядування в Україні здійснюється, зокрема через Раду суддів України.

Згідно частини першої статті 133 Закону №1402-VIII Рада суддів України є вищим органом суддівського самоврядування та діє як виконавчий орган з`їзду суддів України.

За приписами частини восьмої статті 133 Закону №1402-VIII Рада суддів України: розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів; розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їхніх сімей, приймає відповідні рішення з цих питань; здійснює контроль за організацією діяльності судів, заслуховує з цих питань Голову Державної судової адміністрації України, його заступників, керівників структурних підрозділів і територіальних управлінь Державної судової адміністрації України; звертається з пропозиціями щодо питань діяльності судів до органів державної влади та органів місцевого самоврядування; затверджує зразки посвідчень судді, судді у відставці; здійснює контроль за додержанням вимог законодавства щодо врегулювання конфлікту інтересів у діяльності суддів, Голови чи членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Голови Державної судової адміністрації України чи його заступників; приймає рішення про врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів у діяльності зазначених осіб (у разі якщо такий конфлікт не може бути врегульований у порядку, визначеному процесуальним законом); здійснює інші повноваження, визначені законом.

Означені повноваження кореспондуються з повноваженнями Ради суддів України, що передбачені пунктом 6 Положення про Раду суддів України, затверджене рішенням Х позачергового з`їзду суддів України від 16 вересня 2010 року (у редакції, затвердженій рішенням ХІV позачергового з`їзду суддів України).

Частиною дев`ятою статті 133 Закону №1402-VIII визначено, що рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, на наступний день після їх прийняття оприлюднюються на офіційному веб-порталі судової влади.

Рішення Ради суддів України, прийняті в межах визначених цим Законом повноважень, є обов`язковими для всіх органів суддівського самоврядування, крім з`їзду суддів України. Рішення Ради суддів України може бути скасовано з`їздом суддів України або в судовому порядку.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2008 №17 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці щодо позовів до органів суддівського самоврядування» з метою забезпечення однакового і правильного застосування законодавства при надходженні до провадження судів адміністративних позовів до органів суддівського самоврядування Пленум Верховного Суду України, судам надано такі роз`яснення:

«1. …органи суддівського самоврядування (збори суддів, конференції суддів, з`їзд суддів України, ради суддів), їх уповноважені особи… при здійсненні ними дій (бездіяльності) чи прийнятті рішень, пов`язаних із реалізацією функцій суддівського самоврядування, не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у відповідних адміністративних справах. Компетенція адміністративних судів відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України на розгляд таких спорів не поширюється.

2. Скарги на рішення органів суддівського самоврядування (зборів суддів, конференцій суддів, з`їзду суддів України, рад суддів), а також скарги на дії, бездіяльність і рішення головуючих на зборах суддів, конференціях суддів, з`їзді суддів України та їх членів (делегатів), голів, їх заступників і членів рад суддів, пов`язані з діяльністю органів суддівського самоврядування, розглядаються самими органами суддівського самоврядування згідно зі статтями 105-116 Закону України від 7 лютого 2002 року № 3018-III (3018-14) «Про судоустрій України» та внутрішніми актами, які регламентують їх діяльність.».

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20.03.2019 у справі № 804/4177/17 та в постанові Верховного Суду від 28.02.2020 у справі № 816/905/17, встановлена правова природа діяльності органу суддівського самоврядування унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання незаконним та скасування його рішення, а тому вказаний позов не може розглядатися в судах.

Суд адміністративної юрисдикції не має компетенції щодо розгляду такого спору з огляду на те, що відповідні скарги розглядаються самим органом суддівського самоврядування згідно із Законом № 1402-VIII та внутрішнім актом, який регламентує діяльність такого органу.

Тобто, РСУ як орган суддівського самоврядування не є суб`єктом владних повноважень у контексті здійснення ним дій/бездіяльності або прийняття рішень, пов`язаних з реалізацією функцій суддівського самоврядування, а тому, відповідно, не може бути відповідачем в адміністративних справах, які стосуються таких питань.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених, зокрема в постановах від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17, від 18.12.2019 у справі №0840/3447/18, спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, означає, що хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, в яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Повертаючись до обставин справи, що розглядається, суд зауважує, що відповідач як орган суддівського самоврядування не є суб`єктом владних повноважень у контексті здійснення ним дій/бездіяльності або прийняття рішень, пов`язаних з реалізацією функцій суддівського самоврядування, а тому, відповідно, не може бути відповідачем в межах цієї адміністративної справи.

Суд звертає увагу, що «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Вищевикладене також узгоджується з правовою позицією викладеною в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 9901/633/18, від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 № 9901/152/18 та від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18.

З урахуванням встановлених вище обставин, суд приходить до висновку, що даний спір не підлягає розгляду ані в адміністративному, ані в будь-якому іншому судовому порядку, оскільки правова природа діяльності органу суддівського самоврядування унеможливлює здійснення судового розгляду щодо скасування його рішення. Отже, наявні правові підстави для закриття провадження у справі.

Частиною першою статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Згідно з частиною другою статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Враховуючи означені обставини, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим у значенні пункту 2 частини першої статті 4 КАС України та не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, що має наслідком наявність підстав для закриття провадження у справі.

При цьому зауважує, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідні висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 826/14493/17, від 18.09.2019 у справі № 2040/6074/18.

Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі №160/9844/19 (адміністративне провадження №К/9901/9172/20) зазначив, що ужите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання "не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства" треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.

Суд вважає за потрібне послатися на положення статті 17 Закону України від 23.06.2006 №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», за якими суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Європейської комісії з прав людини.

Так, ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Також у пункті 53 рішення від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Керуючись статтями 238, 239, 243, 248, 256 КАС України, суд

у х в а л и в :

1. Закрити провадження в адміністративній справі №320/9544/24.

2. Роз`яснити позивачу, що цей спір не підлягає розгляду як у порядку адміністративного судочинства, так і в судовому порядку взагалі.

3. Копію даної ухвали видати (надіслати) учасникам справи, зокрема шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Дудін С.О.