Справа № 520/31988/24
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 р. Справа № 520/31988/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Русанової В.Б. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, повний текст складено 24.01.25 у справі № 520/31988/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області (далі за текстом також відповідач, ГУ ДСНС у Харківській області), в якому просив:

1) визнати протиправною відмову Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області у наданні ОСОБА_1 публічної інформації копій всіх наказів за всіма тарифними розрядами та посадами про встановлення відсоткового розміру премії за січень 2023 року, в тому числі наказів про відсотковий розмір премії, які встановлені та виплачені в лютому 2023 року за січень 2023 року, та наказів про встановлення відсотку надбавки за особливості проходження служби за січень 2023 рік, без вказання персоніфікованих (персональних) даних;

2) зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області надати ОСОБА_1 публічну інформацію копії всіх наказів за всіма тарифними розрядами та посадами про встановлення відсоткового розміру премії за січень 2023 року, в тому числі наказів про відсотковий розмір премії, які встановлені та виплачені в лютому 2023 року за січень 2023 року, та наказів про встановлення відсотку надбавки за особливості проходження служби за січень 2023 рік, без вказання персоніфікованих (персональних) даних (з приховуванням, ретушшю інформації, яка відображає персональні дані інших осіб та/або у вигляді витягів тощо).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною оформлену листом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області від 08.10.2024 за №65040-9556/65141 відмову у доступі ОСОБА_1 до публічної інформації про використання протягом 01.01.2023-28.02.2023 бюджетних коштів на оплату праці публічних службовців Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області в частині відсоткового значення розміру такого виду грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 за №704 як надбавка за спеціальні умови проходження служби та в частині відсоткового значення розміру такого виду грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 за №704 як премія.

Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області повторно розглянути і вирішити по суті запит ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у цій справі та з урахуванням приписів ч.2 ст.21 Закону України від 13.01.2011 за №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації".

Позов у решті вимог залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає про обрання судом першої інстанції неналежного способу захисту прав позивача з огляду на помилковість висновків суду першої інстанції в частині обставин спірних правовідносин сторін, встановлених під час розгляду справи.

За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині без змін, оскільки вважає доводи позивача безпідставними, а оскаржуване рішення в цій частині ухваленим із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає про неправильне трактування судом першої інстанції приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації», про неврахування того, що відмова у наданні публічної інформації позивачу обґрунтована відповідачем метою захисту національної безпеки та інтересів держави шляхом посилання на відповідні нормативно-правові акти.

За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, у яких він з доводами апеляційної скарги відповідача не погоджується, зазначає про їх безпідставність.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач звернувся до ГУ ДСНС України в Харківській області з заявою про доступ до публічної інформації в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» та просив надати копії всіх наказів за всіма тарифними розрядами та посадами про встановлення відсоткового розміру премії за січень 2023 року, в тому числі наказів про відсотковий розмір премії, які встановлені та виплачені в лютому 2023 року за січень 2023 року, та наказів про встановлення відсотку надбавки за особливості проходження служби за січень 2023 рік. Вказану інформацію позивач просив надати без вказання персоніфікованих (персональних) даних (а.с 80).

У відповідь на вказане звернення суб`єктом владних повноважень позивачу направлено лист від 08.10.2024 за №65040-9556/65141, яким фактично відмовлено у наданні запитуваної публічної інформації у зв`язку із тим, що інформація про розмір премії носить індивідуальний характер, оскільки грошове забезпечення визначається індивідуально кожній особі залежно від спеціального звання, відсоткової надбавки за вислугу років, надбавок, в тому числі стимулюючого характеру, які встановлюються в розмірах залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконаних обов`язків, відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби. Також зазначено, що інформація, яка міститься у штатному розписі, не підлягає оприлюдненню в умовах воєнного стану, відповідно, підстави для надання копій наказів про преміювання та встановлення надбавки за особливості проходження служби відсутні.

Позивач з такою відмовою відповідача не погодився та звернувся до суду з позовом у цій справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відмова Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області у доступі ОСОБА_1 до публічної інформації про використання протягом 01.01.2023-28.02.2023 бюджетних коштів на оплату праці публічних службовців Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області в частині відсоткового значення розміру такого виду грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 за №704 як надбавка за спеціальні умови проходження служби та в частині відсоткового значення розміру такого виду грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 за №704 як премія є протиправною.

Обравши належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції зобов`язав відповідача повторно розглянути і вирішити по суті запит ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у цій справі та з урахуванням приписів ч.2 ст.21 Закону України від 13.01.2011 за №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації".

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 2 ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, а згідно з ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суспільні відносини з приводу розгляду та вирішення звернень громадян, а також обігу наданої у відповідь на такі звернення інформації унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про інформацію», Закону України «Про розгляд звернень громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Так, згідно зі ст. 5 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 за № 2657-XII (далі за текстом - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону № 2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 за № 2939-VI (далі за текстом - Закон № 2939-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 2 Закону № 2939-VI встановлено, що метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Згідно з статтею 12 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону № 2939-VI розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За приписами ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з ч. 1, 4 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження.

Статтею 21 Закону № 2657-ХІІ визначено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (частина перша). Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом (частина друга).

Аналогічні за змістом положення містяться і у ч.1 ст.6 Закону №2939-VI.

Окремо суд зауважує, що відмінність правової категорії "інформація" від правової категорії "документ" зумовлює необхідність виокремлення з загального обсягу інформації конкретного документа окремої частини стосовно інформації з обмеженим доступом та окремої частини стосовно інформації з іншим режимом обігу та надання для ознайомлення інформація, доступ до якої не обмежений (ч.8 ст.6 Закону № 2939-VI).

Окрім того, ст.10-1 Закону №2939-VI не виключає випадку правомірного надання інформації про персональні дані у знеособленій формі.

Частиною 2 ст.6 Закону №2939-VI передбачено, що обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Звідси слідує, що юридично значимими факторами у процедурі обігу інформації (тобто критеріями запровадження обмежень) є: 1) публічний інтерес у забезпеченні недоторканності інформації (національна безпека, територіальна цілісність, громадський порядок, запобігання заворушенням, запобігання кримінальним правопорушенням, охорона здоров`я населення, захист репутації, збереження конфіденційності, авторитет правосуддя, неупередженість правосуддя); 2) рівень загрози реального настання ймовірної шкоди та межа істотності ймовірної шкоди; 3) баланс між наслідками ситуації/випадку нерозголошення інформації та наслідками ситуації/випадку поширення інформації в аспекті значення інформації для суспільства.

Тобто запровадження обмеження доступу до конкретної інформації (у тому числі і за окресленою ч.5 ст.6 Закону №2939-VI категорією) повинно відбуватись за обов`язкового дотримання умов ч.2 ст.6 Закону №2939-VI та з урахуванням фізичної змоги надання інформації у знеособленій формі та у частині документа.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Аналіз положень Закону України від 13.01.2011 за №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі за текстом - Закон №2939-VI) засвідчує існування підстав для виокремлення таких ознак конфіденційної інформації: встановлювати конфіденційність публічної інформації та визначати порядок її поширення можуть лише фізичні та юридичні особи; суб`єкти владних повноважень не наділені правом відносити інформацію до конфіденційної; публічна інформація не може бути віднесена до конфіденційної у випадках, визначених Законом (ч.ч 1, 2 ст. 13 Закону № 2939-VI); у випадках, встановлених законодавством, може не бути обмежено доступ до визначеної інформації, в тому числі й конфіденційної (ч. 5 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Отже, можливість віднесення публічної інформації до конфіденційної не слід розуміти як єдину достатню підставу для обмеження доступу до такої публічної інформації.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за правовим характером запитувана позивачем публічна інформація у заяві від 30.09.2024 стосується використання бюджетних коштів для оплати праці публічних службовців.

У силу спеціального застереження ч.5 ст.6 Закону №2939-VI не може бути обмежено, зокрема, доступ до інформації про здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який спосіб (крім випадків, обумовлених Законом України "Про державну таємницю", ч.2 ст.23 Закону України "Про основи національного спротиву").

Існування таких випадків у межах спірних правовідносин судом не виявлено.

Стосовно правових наслідків дії правового режиму воєнного стану, на що посилається відповідач у листі від 08.10.2024 за №65040-9556/65141, суд зазначає, що згідно зі ст. 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Положення ст.40 Конституції України стосуються права направлення письмових звернень та права особистих звернень до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, а норми Закону №2939-VI фактично спрямовані на подальший розвиток положень ст. 40 Конституції України.

Однак положення Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 за №64/2022 не стосуються дії ст.40 Конституції України.

Окремо суд зауважує, що відповідач у листі-відмові від 08.10.2024 за №65040-9556/65141 взагалі не наводить обставин, за яких можна було б упевнитися, що надання (розголошення) запитуваної інформації може завдати істотної шкоди національним інтересам чи інтересам конкретного публічного службовця, а шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Крім того, суд наголошує, що позивач просив надати знеособлену інформацію (тобто інформацію без зазначення персоніфікованих (персональних) даних), що не заперечується відповідачем під час розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що згідно з ч.8 ст.6 Закону №2939-VI обмеженню у доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Отже, у разі наявності у запитуваних документах конфіденційної інформації суб`єкт владних повноважень не позбавлений фізичної можливості надання копій запитуваних документів із застосуванням будь-якого прийнятно розумного технічного способу знеособлення інформації з документу.

Водночас відповідно до ч.2 ст.21 Закону №2939-VI інформація на запит надається безкоштовно. У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк. Розмір фактичних витрат визначається відповідним розпорядником на копіювання та друк в межах граничних норм, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо розпорядник інформації не встановив розміру плати за копіювання або друк, інформація надається безкоштовно.

Згідно з ч.4 ст.21 Закону №2939-VI при наданні особі інформації про неї та інформації, що становить суспільний інтерес, плата за копіювання та друк не стягується, крім випадків надання інформації у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів. Надання інформації у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів здійснюється в порядку, визначеному частинами першою - третьою цієї статті.

Матеріали справи не містять доказів поширення на спірні правовідносини приписів ч.4 ст.21 Закону №2939-VI.

За приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

При цьому дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

В Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, зазначено, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, ураховуючи дискреційність повноважень суб`єкта владних повноважень, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та задоволення позову у спосіб, викладений в резолютивній частині судового рішення, а отже відсутні підстави для зміни резолютивної частини рішення у редакції, сформульованої у позовних вимогах.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відмова Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області у доступі ОСОБА_1 до публічної інформації про використання протягом 01.01.2023-28.02.2023 бюджетних коштів на оплату праці публічних службовців Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області в частині відсоткового значення розміру такого виду грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 за №704 як надбавка за спеціальні умови проходження служби та в частині відсоткового значення розміру такого виду грошового забезпечення згідно з Постановою КМУ від 30.08.2017 за №704 як премія, є протиправною, а отже відповідача слід зобов`язати повторно розглянути і вирішити по суті запит ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду у цій справі та з урахуванням приписів ч.2 ст.21 Закону України від 13.01.2011 за №2939-VІ "Про доступ до публічної інформації".

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав уважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 24.01.2025 у справі № 520/31988/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова О.В. Присяжнюк