Справа № 240/19220/24
Суддя: Приходько Оксана Григорівна
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/19220/24

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Приходько О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивачка (з урахуванням уточнення) просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду рапорта позивачки про звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (надалі - Закон № 2232-XII);

- зобов`язати відповідача розглянути рапорт від 28 липня 2024 року про звільнення з військової служби та прийняти наказ по особовому складу про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, так як один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що 28 липня 2024 року вона звернулась із рапортом на ім`я начальника медичної служби начальника медичного пункту командира роти охорони та оборони Військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває в підпорядкуванні Військової частини НОМЕР_1 , з проханням клопотати перед вищим командуванням про її звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII через такі сімейні обставини - як "одне із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років", оскільки має доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько дитини - ОСОБА_3 з 02 березня 2022 року теж проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 . Проте відповіді щодо розгляду цього рапорту відповідач не надав. По тому, позивачкою подано повторний рапорт 19 вересня 2024 року до Міністерства оборони України та Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", але жоден рапорт не розглянуто та не надано жодної відповіді чи прийнятих рішень щодо поданих рапортів на звільнення з військової служби, що слугувало підставою для звернення до суду про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання у судовому порядку розглянути рапорт позивачки від 28 липня 2024 року та звільнити її з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач позов не визнав. Подав відзив на позовну заяву, у якому просить суд відмовити у позові зазначаючи про те, що додана до позовної заяви копія рапорта ОСОБА_1 на звільнення свідчить про те, що даний рапорт не був зареєстрований у Військовій частині НОМЕР_1 , оскільки він не містить вхідного номеру та дати його прийняття військовою частиною. Також у зазначеному рапорті відсутня відмітка про його погодження безпосереднім командиром позивачки. Натомість, проведеною перевіркою було встановлено, що у Військовій частині НОМЕР_2 28 липня 2024 року за вх. № 2327 зареєстровано інший рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII "через такі сімейні обставини або інші поважні причини: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України". Це означає, як стверджує відповідач, що позивачка позивається щодо бездіяльності відповідача та ставить перед судом вимогу щодо розгляду військовою частиною рапорта, який позивачкою не подавався, що доводить, як переконує відповідач, безпідставність заявлених у цій справі позовних вимог.

Враховуючи зміст та обсяг заявлених позовних вимог, вирішення спору у цій справі вимагає, насамперед з`ясувати обставини щодо подання спірного рапорта позивачки 28 липня 2024 року щодо звільнення з військової служби з підстав, вказаних позивачкою у позові: "за сімейними обставинами: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років".

Тому слід враховувати те, що ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року було залишено позовну заяву ОСОБА_1 , зокрема, з тих підстав, що прохальна частина позову не містить вказівки щодо рапорта, на підставі якого відповідачу, як вважає позивачка, слід було вирішити питання її звільнення з військової служби, як і не вказано конкретної дати (число, місяць, рік), з якої необхідно звільнити її з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII й при цьому до позовної заяви не додано рапорта від 28 липня 2024 року, на який є посилання у позові.

На виконання цих вимог ухвали суду від 14 жовтня 2024 року позивачка визначилася зі змістом та обсягом заявлених у позові вимог, - зобов`язати відповідача розглянути рапорт від 28 липня 2024 року про звільнення з військової служби та прийняти наказ по особовому складу про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами, так як один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років.

Виходячи з меж заявлених у позові вимог суд, вирішуючи цей спір, зазначає про те, що згідно з частиною сьомою статті 26 Закону № 2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Так, Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (надалі - Положення № 1153/2008), яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до пункту 7 Положення № 1153/2008 військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Пунктом 233 Положення № 1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Своєю чергою, наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31 січня 2024 року № 40 затверджено Інструкцію з діловодства у Збройних Силах України (надалі - Інструкція № 40), яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням.

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 40 документ офіційно зареєстрований службою діловодства або відповідним чином засвідчений документ, одержаний чи створений військовою частиною (установою) у процесі її діяльності та має відповідні реквізити; а згідно з пунктом 2.1.6 цієї Інструкції рапорт (заява) - письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.

Як встановлено у підпунктах 3.7.1, 3.7.5 пункту 3.7 Інструкції № 40 усі документи, що надходять до військової частини (установи), приймаються в уповноваженому органі у сфері діловодства військової частини (установи). Факт і дата надходження документа до відповідального підрозділу військової частини (установи) обов`язково фіксується.

Як стверджує позивачка, нею 28 липня 2024 року було подано рапорт на ім`я начальника медичної служби начальника медичного пункту командира роти охорони та оборони Військової частини НОМЕР_2 , яка перебуває в підпорядкуванні Військової частини НОМЕР_1 , з проханням клопотати перед вищим командуванням про її звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII через сімейні обставини: "одне із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років".

Натомість відповідач заперечує подання такого рапорта зазначаючи про те, що 28 липня 2024 року позивачкою було подано рапорт, який зареєстровано за вх. № 2327, щодо звільнення з військової служби, проте з інших, вказаних у цьому рапорті, підстав: "через такі сімейні обставини або інші поважні причини: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України", - доданням копії рапорта Горбаченко І.В., зареєстрованого у Військовій частині НОМЕР_2 .

Проте, суд зауважує, що цей рапорт позивачки щодо звільнення із вказаних підстав не є предметом розгляду цієї справи, позаяк позивачкою у позові заявлено вимоги щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII через сімейні обставини: "одне із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину віком до 18 років".

Доказів подання цього рапорту відповідачу позивачка не додала, що, враховуючи заперечення відповідача щодо подання такого рапорту позивачкою із формуванням звільнення із вказаних нею у позові підстав, не дає підстав вважати обґрунтованими заявлені у позові вимоги належними та достатніми доказами, аби упевнитись достеменно та безсумнівно у тому, що рапорт, розгляду якого вимагає позивачка щодо звільнення з військової служби із вказаних у ньому підстав, було подано.

При цьому варто враховувати, що у заяві про усунення недоліків, поданій 24 жовтня 2024 року через підсистему "Електронний суд" на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 14 жовтня 2024 року, представником позивачки зазначено про те, що даний рапорт був поданий в єдиному примірнику, а тому копія цього рапорту з відміткою про його реєстрацію у ОСОБА_1 відсутня.

До цієї заяви представником додано копію спірного рапорта ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, "за сімейними обставинами: дружина, якщо обоє з подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років".

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України), а у силу частини другої статті 7 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про існування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин першої і другої статті 77 КАС України у поєднанні з приписами частини четвертої статті 9, абзацу 2 частини другої статті 77, частин третьої і четвертої статті 242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку частини другої статті 77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту частини першої статті 77 та частини другої статті 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі № 520/2261/19, де указано, що визначений статтею 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21.

У розумінні частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з частиною першою статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами першою і другою статті 74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом частини першої статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами частини другої статті 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 79 КАС України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Крім того, частинами першою, другою статті 80 КАС України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено, зокрема заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Отже, наведеними положеннями процесуального закону передбачено, що сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

Тобто обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.

При цьому підставу позову повинен довести саме позивач.

Наполягаючи на визнанні протиправною бездіяльності щодо розгляду поданого рапорта від 28 липня 2024 року позивачка зазначає про його подання в "єдиному примірнику" повідомляючи про відсутність копії рапорту з відміткою про його реєстрацію у відповідача, додаючи до матеріалів справи копію рапорта від 28 липня 2024 року, поданого, як стверджує позивачка, відповідачу, без жодних доказів його подання. Суд враховує такі обставини в контексті доводів відповідача про неподання означеного рапорта із сформульованою позивачкою підставою для звільнення з військової служби - "за сімейними обставинами: один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років".

Враховуючи клопотання позивачки, суд, приймаючи позовну заяву до розгляду та відкриваючи провадження у цій справі, ухвалою від 11 листопада 2024 року задовольнив клопотання позивачки та витребував у Військової частини НОМЕР_1 , зокрема: копію рапорта про звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 , зарахованої в розпорядження командира частини НОМЕР_2 , фельдшера медичного пункту, з військової служби, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини з вхідним номером про реєстрацію даного рапорту від 28 липня 2024 року; інформацію щодо результату розгляду рапорту про звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 , зарахованої в розпорядження командира частини НОМЕР_2 , фельдшера медичного пункту від 28 липня 2024 року, з військової служби, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини; витяг з Журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян/рапортів (далі - журнал), та інформацію відносно рапорту про звільнення молодшого сержанта ОСОБА_1 , зарахованої в розпорядження командира частини НОМЕР_2 , фельдшера медичного пункту, військовий квиток, серії НОМЕР_4 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27 березня 2023 року, з військової служби, під час дії воєнного стану, через сімейні обставини, а саме: інформацію (витяг з Журналу) про дату надходження та реєстраційний індекс такого рапорту; інформацію (витяг з Журналу) звідки одержано, дата, індекс взяття на контроль відносно такого рапорту; інформацію (витяг з Журналу) про зміст резолюції, її дата, автор, виконавець та строк виконання відносно такого рапорту; інформацію (витяг з Журналу) щодо дати, індексу, змісту документа, прийнятого рішення, виконавця та дата зняття з контролю відносно такого рапорту; інформацію (витяг з Журналу) щодо номеру справи за номенклатурою відносно такого рапорту.

У відзиві на позовну заяву відповідачем зауважено щодо подання позивачкою рапорта від 28 липня 2024 року про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, проте з підстав - "військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісті або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України".

На підтвердження своїх доводів відповідачем додано копію рапорта позивачки щодо звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII із вказаної відповідачем підстави, який зареєстровано у Військовій частині 28 липня 2024 року за вх. № 2327.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07 листопада 2019 року у справі № 826/1647/16, де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Стосовно реально вчиненого у спірних правовідносинах управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі № 9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

З урахуванням обставин цієї справи, судом вжито належних заходів та не встановлено подання позивачкою відповідачу рапорта від 28 липня 2024 року про звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII за сімейними обставинами з підстави "один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) до 18 років", які вказано позивачкою у позові; так і за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII за сімейними обставинами з підстави "дружина, якщо обоє із подружжя проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років", - як вказано у доданій позивачкою копії рапорта від 28 липня 2024 року, поданого, як зазначає її представник, в єдиному примірнику.

Не доведеність у цій справі подання спірного рапорта не утворює, відповідно, правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо розгляду такого рапорта позивачки, як і не створює й обов`язку відповідача, визначеного у судовому порядку, його розглянути та видати наказ про звільнення позивачки з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, про що подано позов.

Суд враховує надані позивачкою докази щодо подання відповідного рапорта від 19 вересня 2024 року до Міністерства оборони України та Оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", проте за змістом заявлених вимог у цій справі предметом розгляду є рапорт позивачки на ім`я начальника медичної служби начальника медичного пункту командира роти охорони та оборони Військової частини НОМЕР_2 , про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII, й позивачка визначилась щодо саме цього рапорту на виконання вимог ухвали суду від 14 жовтня 2024 року про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, за результатом розгляду цієї справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання поведінки відповідача у межах спірних у цій справі правовідносин не відповідною критеріям частини другої статті 2 КАС України, натомість позивачкою не доведено підставності заявлених вимог, відтак у позові слід відмовити.

За правилами статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 241-243, 246, 250 КАС України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.Г. Приходько

11.08.25