Справа № 300/5208/22
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" серпня 2025 р. справа № 300/5208/22
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі судді Кафарського В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,
У грудні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду із позовом до Управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі «Управління»), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, в якому просила:
визнати протиправним і скасувати наказ Управління від 07.12.2022 №253-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;
поновити позивача на посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці з 08.12.2022;
стягнути з Управління на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 до дати ухвалення рішення суду у справі, виходячи із середньоденної заробітної плати 562,29 та моральну шкоду у розмірі 67 000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» №14 від 12.01.2022 (далі Постанова №14) ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, серед яких Управління Держпраці в Івано-Франківській області, та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці.
Наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області №253-к від 07.12.2022 позивача звільнено з посади головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці з 07.12.2022 у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.
Поряд із цим, позивач стверджує, що у цьому випадку відбулась не ліквідація державного органу, а його реорганізація, у зв`язку з чим правонаступник зобов`язаний вжити заходів щодо її працевлаштування у новоствореному органі.
Позивач також зауважила, що нормами спеціального законодавства, зокрема, Законом України «Про державну службу», не передбачена процедура звільнення працівника у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією, тому у цьому разі підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України в частині гарантій прав працівника при звільненні.
Так, позивач вважає, що перед звільненням роботодавець мав пересвідчитися у неможливості переведення працівника на рівнозначну чи нижчу вакантну посаду і лише після цього вживати заходи щодо звільнення. Оскільки позивачу при її звільненні не запропоновано вакантні посади у державному органі, до якого перейшли повноваження Управління Держпраці в Івано-Франківській області, таке звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства.
Вважаючи свої трудові права порушеними, позивач просить суд визнати протиправним оскаржуваний наказ, скасувати його, поновити її на посаді, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також стягнути на її користь відшкодування моральної шкоди у розмірі: 67 000 грн.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.03.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 06.02.2024 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Ухвалою Верховного Суду від 03.04.2025 задоволено заяву представника ОСОБА_1 адвоката Булавинця М.М. про заміну відповідача правонаступником. Замінено Управління Держпраці в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код 39784625) на правонаступника Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (ідентифікаційний код 44840602) (далі відповідач, Міжрегіональне управління).

Постановою Верховного Суду від 03.04.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Булавинець Микола Миколайовича, задоволено частково. Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.03.2023 і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.01.2024 у справі №300/5208/22 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.04.2025 прийнято до провадження Івано-Франківського окружного адміністративного суду адміністративну справу №300/5208/22 за позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

24.04.2025 позивач подала суду заяву про зміну предмета позову. В обґрунтування вказаної заяви зазначила ця справа розглядається в судах ще з 2022 року та то за цей час змінились дві фактичні обставини: здійснено державну реєстрацію припинення первинного відповідача Управління Держпраці в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код 39784625) та, як наслідок, Верховним судом проведено його заміну на правонаступника Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці (ідентифікаційний код 4840602), а також в періоді, на який припадає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відбулася зміна структури заробітної плати, поєднана з підвищенням посадових окладів усіх державних службовців. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 вважає, що наявні підстави для зміни предмету позову, а тому, з урахуванням цього, просить:

визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №253-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді (головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці) в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці () з 08.12.2022;

стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по 31.12.2023 виходячи із середньоденної заробітної плати 562,29 грн., а з 01.01.2024 і по дату ухвалення рішення у справі виходячи із середньомісячної заробітної плати 18 122,90 грн.

25.04.2025 відповідач через систему «Електронний суд» подав заперечення щодо заяви про зміну предмета позову, в якій зазначено, що саме Управління Держпраці в Івано-Франківській області було для позивача роботодавцем, податковим агентом і страхувальником, а не Міжрегіональне управління. Звернуто увагу, що Міжрегіональне управління не є правонаступником Управління Держпраці, не перейняло прав та обов`язків територіальних органів Державної служби України з питань праці, які ліквідовуються, а набуло повноважень лише в частині здійснення їх завдань та функцій.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.05.2025 заяву ОСОБА_1 від 24.04.2025 про зміну предмета позову в справі №300/5208/22 задоволено та адміністративну справу постановлено розглядати в межах позовних вимог:

«визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №253-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді (головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці) в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці () з 08.12.2022;

стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по 31.12.2023 виходячи із середньоденної заробітної плати 562,29 грн., а з 01.01.2024 і по дату ухвалення рішення у справі виходячи із середньомісячної заробітної плати 18 122,90 грн».

06.05.2025 представник відповідача подала суду відзив на позов, за змістом якого заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначає, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області, у тому числі отримувала за місцем своєї роботи заробітну плату, підлягала внутрішньому трудовому розпорядку, реалізовувала своє право на відпустку, тощо, а тому, на думку відповідача, оскільки Південно-Західне міжрегіонального управління Державної служби з питань праці не було роботодавцем для позивача, то і правових підстав для стягнення із нього середнього заробітку немає. Також відмічено, що у Міжрегіонального управління відсутні як обов`язок, так і законні підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по 31.12.2023, виходячи із середньоденної заробітної плати 562,29 грн, а з 01.01.2024 і по дату ухвалення рішення у справі виходячи із середньомісячної заробітної плати 18 122,90 грн тим більше.

Щодо стягнення моральної шкоди, Міжрегіональне управління вважає, що у позовній заяві позивач не навела достатніх доказів завдання їй моральної шкоди, також не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір такої шкоди, та якими доказами це підтверджується, як і не довела причинно-наслідкового зв`язку між винесенням Управлінням Держпраці наказу про її звільнення та станом її здоров`я.

Додатково відповідачем вказано, що на момент виникнення спірних правовідносин процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення була врегульована положеннями Закону №889-VIII, що виключає, на переконання Міжрегіонального управління, можливість застосування КЗпП України до спірних правовідносин. При цьому повідомлено, що Закон №889-VIII не передбачає обов`язку суб`єкта призначення пропонування державному службовцю будь-яких посад при його звільненні у зв`язку з ліквідацією державного органу. Оскільки Постановою КМУ від 12.01.2022 №14 вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, в тому числі, і Управління Держпраці в Івано-Франківській області, то і будь-які обов`язки у Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо пропонування посад звільненим працівникам Управління Держпраці в Івано-Франківській області, серед яких ОСОБА_1 , були відсутні (а.с. 149-154).

Представником позивача 07.05.2025 подано суду відповідь на відзив, в якій наголошено, що поданий відповідачем відзив є безпідставним і необґрунтованим. Зокрема, наголошено, що оскільки предметом позову є поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді (головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці) в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці, де з 01.01.2024 проведено класифікацію посад, то логічним є стягнення з 01.01.2024 і по дату ухвалення рішення у справі середнього заробітку за час вимушеного прогулу виходячи із середньомісячної заробітної плати 18 122,90 грн, що розрахована з урахуванням положень Постанови КМУ від 29.12.2023 №1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році», пункту 12 Прикінцевих положень Закону про Держбюджет-2024 та статті 50 Закону України «Про державну службу». Також представник позивача послався на позицію Верховного Суду, згідно якої після ліквідації територіальних органів Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області та Управління Держпраці у Чернівецькій області, фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів Держпраці, а не їх ліквідація.

Суд, розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження, дослідивши в сукупності письмові докази, наявні в матеріалах справи, встановив наступне.

У відповідності до наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 12.06.2015 №43-к ОСОБА_1 призначено на посаду головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці в Івано-Франківській області за переведенням з Територіальної державної інспекції з питань праці в Івано-Франківській області з посадовим окладом згідно штатного розпису (т. 2 а.с. 71).

Згідно наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 30.01.2017 №20-к ОСОБА_1 переведено з 01.02.2017 на посаду головного державного інспектора відділу з питань експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області, з посадовим окладом згідно штатного розпису із збереженням 9 рангу державного службовця в межах категорії «В» (т. 1 а.с. 72).

Наказом Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 29.12.2018 №277-к ОСОБА_1 переміщено на посаду головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці (т. 1 а.с. 73-76).

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» (далі Постанова №14) прийнято рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком 1. В переліку територіальних органів Державної служби з питань праці, що ліквідуються, наявне і Управління.

Відповідно до Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96, Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 №1074 (далі Постанова №1074), та на виконання Постанови №14, Держпраці видано наказ від 17.01.2022 №22 «Про ліквідацію Управління Держпраці в Івано-Франківській області» (далі «Наказ №22»). Цим наказом в.о. голови Держпраці І. Дегнерою, зокрема, наказано ліквідувати як юридичну особу публічного права Управління, утворити комісію з ліквідації Управління, та призначено Головою комісії з ліквідації Управління Смагу Р.І., виконуючого обов`язки начальника Управління. Голові комісії наказано затвердити персональний склад Комісії з ліквідації Управління та забезпечити здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією Управління.

Наказом Держпраці від 30.11.2022 №219 «Про внесення змін до наказу Держпраці від 17.01.2022 №22» пункт 3 Наказу №22 викладено у такій редакції: «призначено головою комісії Тиченка М.О., заступника начальника Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі «Наказ №219») (т. 1 а.с. 61).

31.01.2022 ОСОБА_2 ознайомлено з попередженням про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону у зв`язку з ліквідацією Управління (в порядку абзацу першого частини третьої статті 87 Закону) про що свідчить її особистий підпис на попередженні (т. 1 а.с. 13, 100).

Наказом Держпраці від 23.09.2022 №166 «Про утворення Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці» утворено як юридичну особу публічного права Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі Наказ №166) (т. 1 а.с. 101).

Листом від 0212.2022 вих. №ПЗ/1/12-ЦА-22 Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці звернулося до Держпраці з пропозицією щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених «Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці», затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172.

02.12.2022 Держпрацею видано наказ №230 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій», яким вирішено погодитися із пропозицією Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо можливості забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій, визначених «Положенням про Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці», затвердженим наказом Держпраці від 23.09.2022 №172 з 05.12.2022. Цим же наказом визначено припинити з 05.12.2022 Управлінню Держпраці у Івано-Франківській області, Управлінню Держпраці у Тернопільській області та Управлінню Держпраці у Чернівецькій області здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах (т. 1 а.с. 102).

07.12.2022 Управлінням видано Наказ №253-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким звільнено позивача із займаної нею посади у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області (т. 1 а.с. 14-15, 103-104).

Вважаючи такий наказ про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Також, громадянам згідно із статтею 43 Конституції України гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби визначає Закон України «Про державну службу» (далі Закон №889-VIII).

Частинами 1-3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Відповідно до частини 1 статті 87 Закону №889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

1-1) ліквідація державного органу.

Приписами частини 5 статті 22 Закону №889-VIII визначено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

За змістом частини 3 статті 87 Закону №889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин положеннями Закону №889-VIII врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

За змістом частин 2-3 статті 81 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Відповідно до частин 1-2, 4 статті 87 ЦК України для створення юридичної особи її учасники (засновники) розробляють установчі документи, які викладаються письмово і підписуються всіма учасниками (засновниками), якщо законом не встановлений інший порядок їх затвердження. Юридична особа приватного права може створюватися та здійснювати діяльність на підставі модельного статуту, затвердженого Кабінетом Міністрів України, а у випадках, передбачених законом, - Національним банком України, що після його прийняття учасниками стає установчим документом. Засновники (учасники) юридичної особи, утвореної на підставі модельного статуту, можуть у встановленому законом порядку затвердити статут, який є установчим документом, та провадити діяльність на його підставі. Установчим документом товариства є затверджений учасниками статут або засновницький договір між учасниками, якщо інше не встановлено законом. Товариство, створене однією особою, діє на підставі статуту, затвердженого цією особою. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації.

Згідно зі статтею 82 ЦК України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах поширюються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 1 статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Частиною 2 статті 104 ЦК України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно зі статтею 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України. Територіальні органи центрального органу виконавчої влади можуть утворюватись, ліквідовуватись, реорганізовуватись керівником центрального органу виконавчої влади як структурні підрозділи апарату центрального органу виконавчої влади за погодженням з міністром, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, та Кабінетом Міністрів України.

Отже, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Суд зауважує, що предметом спору в цій адміністративній справі є правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Так, наведена підстава звільнення позивача з посади (пункт 1-1 частини першої статті 87 Закону №889) передбачає таку обставину як ліквідація державного органу.

В постановах від 16.05.2024 та 31.07.2024 в справах №300/5311/22 і №300/5313/22 Верховний Суд, беручи до уваги висновки, викладені у постановах від 22.11.2022 в справі №200/3012/21-а, від 30.11.2022 в справі №640/15797/21, від 28.12.2022 в справі №340/376/20, від 05.04.2023 в справі №640/12871/21, зазначив, що ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передання іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом також в постанові від 30.01.2025 в справі №340/1765/23, а також і в постанові від 03.04.2025 у межах даної справи справ №300/5208/22.

Кабінетом Міністрів України постановою від 12.01.2022 №14 «Деякі питання територіальних органів Державної служби з питань праці» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці, серед яких Управління Держпраці в Івано-Франківській області, та утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці.

Зазначеною постановою установлено, що 1) територіальні органи Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Державної служби з питань праці і прийняттям рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною службою з питань праці після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворені згідно з пунктом 2 цієї постанови, затвердження положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій; 3) міжрегіональні територіальні органи Державної служби з питань праці, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, виконують завдання і функції територіальних органів Державної служби з питань праці, які ліквідуються згідно з пунктом 1, а саме: Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці завдання і функції Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці в Тернопільській області, Управління Держпраці в Чернівецькій області.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 03.05.2024 внесено відомості про припинення юридичної особи Управління Держпраці в Івано-Франківській області.

Суд констатує, що держава, яка в особі Кабінету міністрів України ухвалила Постанову №14, коли ліквідувала, серед інших, Управління Держпраці в Івано-Франківській області, не відмовилася від завдань з реалізації державної політики у сфері промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду на місцевому (локальному) рівні, а наділила ними новоутворений міжрегіональний територіальний орган - Південно-Західне міжрегіональне управління Держпраці.

Злиття кількох державних органів в один й наділення цього новоутвореного (в результаті такого способу реорганізації) державного органу по суті тими самими владними повноваженнями, які мали ті органи, які злилися в один, не означає, що припинені (шляхом злиття) державні органи ліквідовані інституційно. В такий спосіб вони набули нової «форми», але їх «сутність», яка виявляється у завданнях і функціях у визначеній сфері правовідносин, залишилися ті самі. Отже, державний орган - Управління Держпраці в Івано-Франківській області, не ліквідоване, а реорганізоване.

Висловлені вище міркування стосовно того, який зміст вкладається в «ліквідацію» державного органу та зміни, внесені до статті 87 Закону згідно із Законом №117-ІХ, не заперечують існуючого підходу до розрізнення «ліквідації» державного органу від його «реорганізації», а з тим і юридичних процедур та наслідків, які мають застосовуватися щодо державних службовців.

Такий висновок за аналогічних обставин справи сформував Верховний Суд у постановах від 16.05.2024 у справі №300/5311/22, від 31.07.2024 в справі №300/5313/22, від 03.04.2025 у справі №300/5208/22, які враховуються судом при розгляді та вирішення цієї справи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що після формальної ліквідації територіальних органів Управління Держпраці в Івано-Франківській області, Управління Держпраці у Тернопільській області та Управління Держпраці у Чернівецькій області, фактично відбулася їх реорганізація шляхом злиття у Південно-Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці, якому і були передані повноваження, завдання та функції названих державних територіальних органів Держпраці, а не їх ліквідація.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача, що в спірних правовідносинах відбулася ліквідація державного органу.

Державна служба здійснюється з дотриманням, з-поміж інших, принципу стабільності, тож реорганізація державного органу, згідно з частиною 3 статті 87 Закону №889, передбачає обов`язок суб`єкта призначення/керівника державної служби попередити державного службовця про наступне звільнення не пізніше ніж за 30 календарних днів, а також (одночасно) запропонувати іншу (інші) рівнозначну посаду (посади) державної служби або, як виняток, нижчу посаду (посади) державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. У тій самій статті зазначено, що при цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Отже, у суб`єкта призначення в спірних правовідносинах на час попередження позивача про звільнення був наявний обов`язок дотримуватися процедури припинення державної служби, встановленої для реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII), а саме запропонувати позивачу іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

Статтею 6 Закону №889-VIII визначено, посади державної служби в державних органах поділяються на категорії та підкатегорії залежно від порядку призначення, характеру та обсягу повноважень, змісту роботи та її впливу на прийняття кінцевого рішення, ступеня посадової відповідальності, необхідного рівня кваліфікації та професійних компетентностей державних службовців.

До категорії «Б», зокрема, належать посади керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

До категорії «В» належать інші посади державної служби, не віднесені до категорій «А» і «Б».

Приписи ст. 2 Закону №889-VIII визначають термін «рівнозначна посада» як посаду державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів.

Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, суб`єкт призначення всупереч визначеного ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII обов`язку не запропонував позивачу будь-яку іншу рівнозначну посаду або нижчу посаду державної служби, що не заперечується сторонами по справі.

Отже, у спірному випадку відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності таких дій та бездіяльності.

Відповідно до частини 1 статі 77 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд звертає увагу на те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії, рішення мають бути обґрунтованими та вмотивованими.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд доходить висновку, що наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №253-к «Про звільнення ОСОБА_1 » є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

У відповідності до частини 1 статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи те, що звільнення позивача із займаної посади відбулося без законної на те підстави, суд дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення її на посаді підлягає задоволенню шляхом поновлення з 08.12.2022 на рівнозначній посаді (головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці) в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці ().

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100) передбачено, що він застосовується у випадках вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

За змістом абзаців 4, 5, 7-8 пункту 2 розділу 2 Порядку №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Згідно із пунктами 5, 8 розділу 4 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У матеріалах справ міститься довідка №65 від 13.01.2023. в якій Управління Держрпраці, беручи до уваги два попередні місяці перед звільненням ОСОБА_1 , згідно Порядку №100 визначило середньоденний заробіток у сумі 562,29 грн.

Таким чином, оскільки вимушений прогул ОСОБА_1 складає 695 робочих днів у період з 08.12.2022 по 11.08.2025 включно, то на її користь слід стягнути з відповідача за цей період середній заробіток в сумі 390 791,55 грн (562,29 грн х 695 днів) за час цього вимушеного прогулу з утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стосовно доводів представника позивача про необхідність розраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу у період з 01.01.2024 по дату ухвалення рішення у справі виходячи із середньомісячної заробітної плати 18 122,90 грн, суд зазначає таке.

Постанова Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації у 2024 році» від 29.12.2023 №1409 (далі Постанова №1409) була прийнята з метою упорядкування умов оплати праці державних службовців державних органів на основі класифікації посад.

Пунктом 1 Постанови №1409 затверджено схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням сімей і рівнів посад, юрисдикції та типів державних органів у 2024 році, а також перелік типових посад державної служби в межах рівнів посад.

За змістом пункту 3 Постанови №1409, схема посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2023 році, та Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затверджені постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці працівників державних органів» від 18.01.2017 за №15, не застосовуються до державних службовців державних органів, що провели класифікацію посад державної служби.

Як установлено пунктом 10 «Перехідних положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 за №3460-ІХ (далі Закон №3460-ІХ), у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.

У 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України (абз. 1 п. 12 «Перехідних положень» Закону №3460-ІХ ).

Норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону (абзац 4 п. 12 «Перехідних положень» Закону №3460-ІХ).

Водночас, умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються для державних службовців у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби. Оплата праці таких державних службовців здійснюється відповідно до умов, встановлених на 2023 рік, при цьому стимулюючі виплати можуть бути нараховані в граничному розмірі до 50 відсотків посадового окладу на місяць (пункт 13 «Перехідних положень» Закону №3460-ІХ).

Як зазначено відповідачем і не спростовано позивачем, у зв`язку з ліквідацією Управління Держпраці в Івано-Франківській області, класифікація посад у цьому органі не проводилась.

При цьому, з 03.05.2024 Управління Держпраці в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код 39784625) припинено.

В той же час, з урахуванням специфіки процедури припинення, враховуючи відсутність довгострокових обов`язків у зв`язку з ліквідацією органу, відсутність продовження службових обов`язків, в умовах припинення діяльності органу класифікація посад втрачає актуальність.

За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати, тобто вимушений прогул не залежить від змін у заробітній платі, оскільки він виник внаслідок дій, що не пов`язані з новими умовами оплати праці.

Отже, у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Суд також зауважує, що згідно уточненого (зміненого) предмета позову, стягнення моральної шкоди у розмірі 67 000 грн не є предметом розгляду у цій справі.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.

У своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до абзацу 8 статті 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Також згідно з пунктами 2-3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць (пункт 2) та поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 3).

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на посаді та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 12 089,24 грн.

Суд звертає увагу, що суми, які визначено до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.

Згідно частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідну відсутні підстави для розподілу судових витрат в частині судового збору.

Окрім того, згідно адміністративного позову та матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу. При цьому, у заяві від 16.05.2025, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 13 500 грн витрат на професійну правничу допомогу (т. 2 а.с. 166-167).

Відповідач не погоджується із розміром витрат на правничу допомогу, у зв`язку із чим подав заперечення щодо стягнення таких витрат, мотивуючи необґрунтованістю, завищеним та неспівмірним їх розміром із складністю справи.

З цього приводу суд зазначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 132 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

В силу вимог п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги та понесення позивачем витрат надано: договір про надання правничої допомоги від 08.12.2022 (т. 2 а.с. 170), ордер на надання правничої правової допомоги серія АТ №1034196 (т. 2 а.с. 169), акти про надання правничої допомоги від 07.04.2025 та 12.05.2025 (т. 2 а.с. а.с. 172, 173), платіжну інструкцію №1.117949231.1 на суму 5 000,00 грн (т. 2 а.с. 171).

Водночас, розмір витрат на оплату послуг адвоката, як визначено частиною 5 статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, їх розмір є розумним та обґрунтованим.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Отже, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм їхньої дійсності та необхідності, а також критерієм розумності їхнього розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Так, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, потребують дослідження на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорію складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Оцінюючи характер наданої адвокатом Булавинцем М.М. правничої допомоги та підтвердження факту оплати відповідної суми, суд виходить із того, що дана справа є справою незначної складності а також суд встановив підтвердження факту оплати на суму 5 000 грн (а не як просить стягнути представник позивача 13 500 грн).

У даному випадку суд також враховує висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 23.12.2021 у справі №520/11348/2020, за змістом яких суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків:

« 74. Водночас колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

75. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

76. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним».

Суд визнає, що позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат. Суд вважає, що покладені на відповідача судові витрати за правничу допомогу мають бути співмірними з сумою коштів, що підлягають сплаті як судовий збір за розгляд цього спору професійним суддею

Підсумовуючи свої міркування, суд не зменшуючи значення і роль професійності фахівця у галузі права, кваліфікованості адвоката та не зменшуючи його право на самостійне визначення і оцінку вартості власних знань, здобутого досвіду і авторитету як представника у даній справі, надання в інтересах позивача правничої консультації, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи і судової практики щодо регулювання спірних відносин та з огляду на судові рішення Верховного Суду, які в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковими для суду першої інстанції, на переконання суду, потребує певної затрати часу та зусилля, втім суд вважає, що заявлені представником позивача витрати на правову допомогу є завищеними та неспівмірними з реальним обсягом наданих послуг, формування матеріалів та консультації клієнта.

За таких обставин, враховуючи викладене, а також враховуючи заперечення відповідача щодо стягнення витрат на правову допомогу, підтвердження факту сплати вартості правової допомоги на суму 5 000 грн, часткове задоволення позову, слід стягнути на користь позивача з відповідача, як суб`єкта владних повноважень, за рахунок його бюджетних асигнувань 4 000 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (, вул. І. Франка, 4, м. Івано-Франківськ, 76019) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці в Івано-Франківській області від 07.12.2022 №253-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на рівнозначній посаді (головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області) в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці () з 08.12.2022.

Стягнути з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (, вул. І. Франка, 4, м. Івано-Франківськ, 76019) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2022 по 11.08.2025 в сумі 390 791 (триста дев`яносто тисяч сімсот дев`яносто одна) грн 55 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді головного державного інспектора відділу з питань гігієни та експертизи умов праці Управління Держпраці в Івано-Франківській області, в Південно-Західному міжрегіональному управлінні Державної служби з питань праці та в частині стягнення з Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 12 089 (дванадцять тисяч вісімдесят дев`ять) грн 24 коп з проведенням (утриманням) необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства, допустити до негайного виконання.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (, вул. І. Франка, 4, м. Івано-Франківськ, 76019) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Представнику позивача та відповідачу рішення надіслати через підсистему «Електронний суд».

Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ «Мої справи».

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя /підпис/ Кафарський В.В.