Справа № 460/6090/25
Суддя: С.А. Борискін
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2025 року м. Рівне №460/6090/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Борискіна С.А., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду через свого представника з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач / ГУ ПФУ в Рівненській області), в якому просить:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати із 01.01.2025 підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити з 01.01.2025 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам для працездатних осіб, встановлених на 1 січня календарного року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач перебуває на обліку у відповідача як непрацюючий пенсіонер, має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та проживає на території зони радіоактивного забруднення, а тому має право на соціальні гарантії, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказав, що на підставі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 в адміністративній справі №460/14207/22, ОСОБА_1 отримувала підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат згідно зі статтею 39 означеного вище Закону. Разом з тим, починаючи з січня 2025 року, згадане вище підвищення до пенсії не виплачувалось відповідачем у визначеному рішенням суду розмірі, у зв`язку з чим позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою щодо поновлення нарахування й виплати належного їй підвищення до пенсії у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 19.07.2024. Однак, відповідач відмовив у проведенні перерахунку розміру підвищення до пенсії позивача, покликаючись на приписи статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Вважаючи такі дії пенсійного органу протиправними, представник позивача стверджує, що з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення №6-р/2018 від 17.07.2018, відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення у зоні гарантованого добровільного відселення, на підставі статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 03.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі №460/6090/25 та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою суду відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали суду про відкриття провадження у справі подати до суду відзив на адміністративний позов разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені, або заяву про визнання позову, а також документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи.

У визначений судом строк ГУ ПФУ в Рівненській області відзиву на позовну заяву не подало, а тому, керуючись частиною шостою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд вирішує справу за наявними матеріалами.

В силу положень частини четвертої статті 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у ній докази у їх сукупності, надавши правову оцінку всім аргументам учасників справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є непрацюючим пенсіонером, перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Рівненській області та отримує пенсію за віком, призначену за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.26-27).

Також, позивач має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 3, що підтверджується копією належного їй посвідчення серії НОМЕР_1 від 07.06.1995 (а.с.17).

Згідно з відомостями паспорта ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , виданого 26.05.1997 Дубровицьким РВ УМВС України в Рівненській області (а.с.14-16), з 10.04.1985 позивач зареєстрована та проживає у селі Сварицевичі Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області, яке, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106, відноситься до третьої зони радіоактивного забруднення, а саме зони гарантованого добровільного відселення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 в адміністративній справі №460/14207/22, яке набрало законної сили 30.07.2022:

- визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 з 11.11.2021 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- зобов`язано ГУ ПФУ в Рівненській області здійснити з 11.11.2021 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із законом про Державний бюджет України на відповідний рік).

Матеріалами судової справи підтверджується, на виконання рішення суду в адміністративній справі №460/14207/22, відповідач здійснив з 11.11.2021 нарахування та виплату позивачу доплати до пенсії згідно зі статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі двох мінімальних заробітних плат (а.с.19, 26).

29.01.2025 представник позивача звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою щодо проведення перерахунку щомісячного підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом прожитковим мінімумам, установленим на 01 січня відповідного календарного року (а.с.20-21).

У відповідь на вказану заяву, відповідач у листі від 26.02.2025 за вих. №3445-2392/Г-02/8-1700/25 повідомив про відмову у проведенні такого перерахунку, покликаючись на те, що відповідно до статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», з 01.01.2025 позивачу установлено щомісячну доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі 2361,00 грн (а.с.22-25).

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 №796-XII (далі Закон №796-XII).

Стаття 39 Закону №796-ХІІ у редакції, чинній до 01.01.2015, була викладена так: громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; у зоні гарантованого добровільного відселення дві мінімальні заробітні плати; у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.

Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.

Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

28.12.2014 прийнято Закон України №76-VIII, який набрав чинності 01.01.2015 (далі Закон №76-VIII), підпунктом 7 пункту 4 розділу І якого внесено зміни до Закону №796-ХІІ, шляхом виключення статей 31, 37, 39, 45.

04.02.2016 прийнято Закон України №987-VIII, який, згідно з розділом ІІ Прикінцеві положення, набрав чинності з 01.01.2016 і яким включено до Закону №796-ХІІ статтю 39 такого змісту:

«Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ. Вирішено, що положення підпункту 7 пункту 4 розділу І Закону №76-VІІІ, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Тобто, вказаним рішенням Конституційного Суду України відновлено дію статті 39 Закону №796-XII, яка із 17.07.2018 є чинною у редакції до 01.01.2015.

Так, стаття 39 у редакції Закону №987-VIII, яка чинна з 01.01.2016, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження. Однак редакція статті 39, яка була чинна до 01.01.2015, врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян:

1) особам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю);

2) непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях;

3) студентам, які там навчаються;

4) пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення;

5) громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відновлення дії попередньої редакції нормативно-правового акта статті 39 Закону №796-ХІІ до внесення змін Законом України від 28.12.2014 №76-VIII спричиняє колізію правозастосування, з огляду на чинність із 01.01.2016 статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції Закону України від 04.02.2016 №987-VIII. Ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статті 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення колізії, що виникла внаслідок цього, забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

Отже, з моменту ухвалення Конституційним Судом України рішення від 17.07.2018 №6-р/2018 відновлено право на отримання підвищення до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території радіоактивного забруднення, на підставі статті 39 Закону №796-ХІІ.

Як установлено судом з матеріалів справи, ОСОБА_1 є непрацюючим пенсіонером та з 10.04.1985 зареєстрована і проживає у селі Сварицевичі Дубровицького (нині Сарненського) району Рівненської області, яке належить до зони гарантованого добровільного відселення.

Позивач вважає, що з огляду на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 04.04.2024 у справі №240/19227/21, починаючи з 01.01.2025, відповідачем протиправно припинено нарахування та виплату їй підвищення до пенсії, установленого статтею 39 Закону №796-XII, у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, установлених на 1 січня відповідного календарного року, оскільки її право на таке підвищення визнано рішенням суду у справі №460/14207/22, яке набрало законної сили.

В контексті наведеного суд вважає за необхідне звернути увагу, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18.09.2024 по справі №240/28481/23 дійшов наступних висновків:

- пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі. З самого визначення поняття «пенсія» випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк;

- підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов`язано з виплатою пенсії і також має не визначений у часі граничний термін виплати;

- виплату пенсії (підвищення до пенсії) не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії (підвищення до пенсії), яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку її виплати;

- порядок та строки нарахування пенсій можуть бути змінені за умов іншого законодавчого регулювання.

Отже, за умови іншого законодавчого регулювання (тобто, за наслідками набрання чинності відповідними змінами до законодавства) порядок і строки нарахування пенсій можуть бути змінені.

Вирішуючи спірні правовідносини в межах цієї справи, суд враховує положення статті 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX (далі Закон №4059-IX), якими установлено, що у 2025 році на період дії воєнного стану в Україні доплата непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення, встановлюється за умови, що такі особи проживали або працювали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення, станом на 26 квітня 1986 року чи у період з 26 квітня 1986 року до 1 січня 1993 року, у зв`язку з чим особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи. Доплата за проживання на зазначених територіях встановлюється у розмірі 2361 гривня.

Особам, які після аварії на Чорнобильській АЕС (26 квітня 1986 року) самостійно або у встановленому законодавством порядку за направленнями обласних державних адміністрацій змінили місце проживання за межі зон безумовного (обов`язкового) відселення або гарантованого добровільного відселення та в подальшому повернулися на постійне місце проживання до цих зон, а також особам, які зареєстрували своє місце проживання чи переїхали на постійне місце проживання до зазначених зон після аварії на Чорнобильській АЕС, доплата за проживання в таких зонах не встановлюється.

Виплата доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення непрацюючим пенсіонерам припиняється після залишення особою свого місця постійного проживання на зазначених територіях та декларування/реєстрації місця проживання за межами зон безумовного (обов`язкового) відселення та зон гарантованого добровільного відселення, що підтверджується відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів.

Для встановлення виплат, передбачених цією статтею, Пенсійному фонду України забезпечити звірення відомостей про постійне місце проживання одержувачів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення із відомостями Єдиного державного демографічного реєстру та інших державних реєстрів для продовження чи припинення відповідних виплат, а також приведення розмірів доплати за проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення або в зоні гарантованого добровільного відселення та пенсійних виплат у відповідність із цією статтею.

Також, при прийнятті рішення суд враховує, що пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2024 №1524 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Постанова №1524) установлювалось, що у 2025 році факт проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 26 квітня 1986 р. чи у період з 26 квітня 1986 р. до 1 січня 1993 р. для встановлення, продовження чи припинення доплат, передбачених статтею 45 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік, у разі відсутності відповідних відомостей у Єдиному державному демографічному реєстрі, Реєстрі територіальної громади та в інших державних реєстрах встановлюється органами Пенсійного фонду України за сукупності таких обставин:

- особі надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи;

- у Єдиному державному демографічному реєстрі, відомчій інформаційній системі Державної міграційної служби відсутні відомості про зміну місця проживання такою особою у період після 1 січня 1993 року.

За наведених обставин, слід дійти обґрунтованого висновку, що з 01.01.2025 до правового регулювання, яким установлено (визначено) підстави та порядок [умови] нарахування і виплати особам, постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, щомісячного підвищення до пенсії, передбаченого статтею 39 Закону №796-XII, законодавцем внесено зміни, якими на територіальні органи Пенсійного фонду України покладено обов`язок щодо перевірки наявності підстав нарахування й виплати вказаного підвищення до пенсії відповідній категорії осіб, що, у свою чергу, зумовило обов`язок пенсійного органу здійснити перерахунок пенсії цієї категорії осіб, до якої належить, в тому числі, й позивач.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 10.04.1985 зареєстрована і проживає у населеному пункті, який віднесено до зони гарантованого добровільного відселення, а також має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 3), про що свідчить копія належного їй посвідчення (а.с.14-16, 17).

Отже, позивач має право на щомісячне підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, що має статус особи, потерпілої внаслідок Чорнобильської катастрофи, та постійно проживає у зоні гарантованого добровільного відселення.

При цьому, в межах спірного у справі періоду [з 01.01.2025] нарахування та виплату пенсії позивача відповідач має проводити з урахуванням норм статті 45 Закону №4059-IX та Постанови №1524.

Так, зі змісту долучених до матеріалів справи копії протоколу перерахунку пенсії ОСОБА_1 від 21.02.2025 та копії листа-відповіді ГУ ПФУ в Рівненській області від 26.02.2025 за вих. №3445-2392/Г-02/8-1700/25 судом установлено, що починаючи з 01.01.2025 нарахування та виплата щомісячної доплати до пенсії позивача як непрацюючого пенсіонера, який проживає на території радіоактивного забруднення, здійснюється у розмірі 2361,00 грн, що відповідає вимогам законодавства України, чинного на день виникнення спірних правовідносин, а також на день судового розгляду цієї адміністративної справи (а.с.26-27).

Суд відзначає, що, в силу приписів частини другої статті 245 КАС України, суд може прийняти рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії лише у разі визнання дій (бездіяльності) такого суб`єкта владних повноважень протиправними, однак, з урахуванням встановлених вище фактичних обставин справи, у суду відсутні правові підстави вважати, що в межах спірного періоду відповідачем порушено порядок (умови) нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії, передбаченої статтею 39 Закону №796-ХІІ, а відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи судом установлено, що відповідачем не допущено протиправних дій щодо нарахування та виплати позивачу доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ у зменшеному розмірі, про що стверджує представник позивача за змістом позову, а тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 08 серпня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, 7, м. Рівне, Рівненський р-н, Рівненська обл., 33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя С.А. Борискін