Справа № 380/9553/25
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2025-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2025 рокусправа № 380/9553/25
місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 07.05.1996, місце проживання: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , місцезнаходження: 79016, м. Львів, вул.Митрополита Андрея, 10, у якій просить суд:

- визнати протиправними та бездіяльними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити такі законні дії:

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області вчинити такі законні дії:

- перепризначити з 01.03.1990 пенсію позивача по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання, пов`язану зі службою в органах внутрішніх справ у розмірі 80% окладів за діючими нормами пункту 11, пункту 12 ч.2 Розділу 111. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР №493 від 30.05.1985, що цілковито відповідає тексту вступної частини Заключення від 30.03.1990 УВС Львівського облвиконкому органів МВС Української РСР на призначення позивачу з 01.03.1990, пенсії по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання отриману у період служби в органах внутрішніх справ відповідно до вимог Постанови Ради Міністрів СРСР №493 від 30.05.1985;

- підвищити з 01.03.1990 пенсію позивача на 20 рублів радянської грошової одиниці як інваліду 2 групи, пов`язану зі службою в органах внутрішніх справ колишньому працівнику режимно-секретних підрозділів оперативних служб органів МВС СРСР/УРСР/ за діючими нормами пункту 15, пункту 52 /секретно/ Розділу 111. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР №493 від 30.05.1985;

- донарахувати та виплатити позивачу за весь минулий час у таких розмірах:

- за період: з 01.03.1990 по 01.10.1990 суму боргу по пенсії у розмірі 35% окладів;

- за період: з 01.10.1990 по 01.05.1992 суму боргу по пенсії у розмірі 25% грошового забезпечення;

- за період: з 01.05.1992 по 01.05.2025 /тобто за 33 роки/ суму боргу по пенсії у розмірі 20% грошового забезпечення, сумарна заборгованість якої і надалі в порядку регресу щомісяця збільшується на 20% від розміру грошового забезпечення;

- за період: з 01.03.1990 по 01.05.2025 /тобто за 35 років/ суму боргу по пенсії у розмірі 20 рублів радянської грошової одиниці на суму 1560 грн національної грошової одиниці, сумарна заборгованість якої і надалі щомісяця збільшується на 1560 грн підвищення до пенсії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу, інваліду 2 групи внаслідок захворювання, пов`язану зі службою в органах внутрішніх справ /колишньому працівнику режимно-секретних підрозділів оперативних служб органів МВС СРСР/ УРСР/, починаючи з дати 01.03.1990 була призначена пенсія у зменшеному відсотковому розмірі 45 % посадових окладів та не була підвищена пенсія на 20 рублів радянської грошової одиниці, за діючими нормами пункту 15, пункту 52 /секретно/ Розділу 111. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР № 493 від 30.05.1985.

08.07.2025 від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити у задоволенні позову повністю. Відзив обґрунтований тим, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 № 46 на території України діють лише Закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховної Радою Української РСР, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України. Ця норма не поширюється на правові акти, прийняті органами влади СРСР. Більше того, відповідно до п. «в» ст. 1-2 Закону України № 2262-ХІІ, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України. Таким чином, на ОСОБА_1 , як на особу з числа військовослужбовців органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР поширюється законодавство України у формі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших категорій осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262 - ХІІ, який введено в дію з 01.05.1992 постановою Верховної Ради України 09.04.1992 № 2263-ХІІ, інших законів та нормативно - правових актів України. Зазначена обставина встановлена судом у рішенні від 12.11.2018 під час розгляду адміністративної справи № 813/3118/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

22.07.2025 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій просить суд позов задовольнити повністю. Вказана відповідь обґрунтована тим, що у вступній частині титульної сторінки заключення абсолютно вірно зазначається, що починаючи з дати: 07.03.1990 року, за діючими нормами пункту 10, пункту II, пункту 12 ч.2 Розділу III. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР № 493 від 30.05.1985 відповідач призначає пенсію по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання, у розмірі 80% окладів, а у другій частині титульної сторінки цього ж заключення йдеться про те, що за діючими нормами пункту 14 Розділу ІІІ. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР № 493 від 30.05.1985 відповідач призначає пенсію по 2 групі інвалідності внаслідок захворювання у розмірі 45% окладів. Отже, службовий підлог другої частини титульної сторінки заключення від 30.03.1990 УВС Л/о органів МВС Української РСР постійно порушує гарантовані конституційні, соціальні права у пенсійному забезпеченні за весь минулий час.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 19.05.2025 суддя залишив позовну заяву без руху.

Ухвалою від 09.06.2025 суддя прийняв позовну заяву до розгляду й відкрив провадження у справі.

Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Листом від 03.07.2023 № 1-114/31/01-2023 Ліквідаційна комісія ГУ МВС України у Львівській області повідомила позивача, що відповідно до вимог ст.ст. 10,49 Закону України № 2262-Х11 від 09.04.1992 "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" призначення, нарахування, перерахунок та виплата пенсій колишнім працівникам міліції здійснюється Пенсійним фондом України.

Усі пенсійні справи пенсіонерів МВС, включно із пенсійною справою № 91/10288 від 01.03.1990 УВС Львівського облвиконкому органів МВС СРСР/УРСР передані для обслуговування до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Позивачу, інваліду 2 групи внаслідок захворювання, пов`язану зі службою в органах внутрішніх справ /колишньому працівнику режимно-секретних підрозділів оперативних служб органів МВС СРСР/ УРСР/, починаючи з дати 01.03.1990 призначена пенсія у зменшеному відсотковому розмірі 45 % посадових окладів та не була підвищена пенсія на 20 рублів радянської грошової одиниці, за діючими нормами пункту 15, пункту 52 /секретно/ Розділу 111. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР № 493 від 30.05.1985.

Вважаючи вказані дії відповідача щодо розрахунку розміру пенсії протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

IV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд керується такими мотивами.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (надалі за текстом - Закон №2262-ХІІ). Вказаним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Як зазначено у статті 29 Закону №2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

Розміри пенсії в разі втрати годувальника визначені у статті 36 Закону №2262-ХІІ та визначаються у відсотковому вираженні від розміру грошового забезпечення (заробітної плати) загиблого (померлого) годувальника.

Згідно з частинами першо, другою та четвертою статті 63 Закону № 2262-XII передбачено, що перерахунок раніше призначених пенсій військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей у зв`язку із введенням в дію цього Закону провадиться за документами, що є у пенсійній справі, а також додатковими документами, поданими пенсіонерами на час перерахунку. Якщо пенсіонер згодом подасть додаткові документи, які дають право на подальше підвищення пенсії, то пенсія перераховується за нормами цього Закону. При цьому перерахунок провадиться за минулий час, але не більш як за 12 місяців з дня подання додаткових документів і не раніше, ніж з дня введення в дію цього Закону. Усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Статтею 51 Закону № 2262-ХІІ закріплено, що перерахунок пенсій, призначених особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за вказаним Законом, та членам їх сімей, провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вказує, що преюдиційне значення для суду мають саме обставини, встановлені судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили, а не юридична оцінка цих обставин судом.

Такий висновок наведений Верховним Судом в постанові від 25.02.2025 в справі №420/1414/24.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року у справі № 813/3118/18, суд встановив, що позивач уважає, що оскільки пенсію йому було призначено відповідно до Положення №493 від 30.05.1985, відтак підвищення до його пенсії повинно відбуватися з урахуванням норм цього Положення на 20 радянських рублів у відповідному перерахунку на грошову одиницю України.

Посилання позивача на Положення про пенсійне забезпечення осіб начальницького та рядового складу органів МВС СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР №493 від 30.05.1985 суд, як на аргумент для обгрунтування позовних вимог, до уваги не бере з огляду на таке.

Відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 №46 на території України діють лише Закони Української РСР та інші акти, ухвалені Верховною Радою Української РСР, оскільки вони не суперечать законам України, ухваленим після проголошення незалежності України (ст.3). Ця норма не поширюється на правові акти, прийняті органами влади СРСР, яким є Положення, на котре покликається позивач.

Більше того, відповідно до п. «в» ст.1-2 Закону України №2262-XII, право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України.

Таким чином, на ОСОБА_1 як на особу з числа військовослужбовців органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР поширюється законодавство України у формі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», інших законів та нормативно-правових актів України.

У зв`язку з цим, суд відмовив у задоволенні такої позовної вимоги.

Окрім цього, зі змісту рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі № 813/7224/14, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021, суд встановив таке:

Щодо оскарження грошового атестата, то суд зазначає таке.

Суд встановив, що при звільненні майора міліції ОСОБА_1 з ОВС, за ст.67 п. «Б» (по хворобі) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС, з 01.03.1990 року, 19.03.1990 року УВС Львівської області було видано грошовий атестат №50.

Розглядаючи цю справу, суд бере до уваги постанову Верховного Суду від 18.06.2020 у справі №813/7224/14, у якій Верховний Суд зазначив: « 44. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно встановив на підставі матеріалів справи, що доказів оскарження позивачем та скасування у судовому порядку, зокрема, наказу про переведення позивача на посаду оперуповноваженого ВКР Залізничного РВ УСВ у Л/о від 14.03.1989 № 57 о/с, з якої його було звільнено на пенсію, матеріали справи не містять.

45. За таких обставин Верховний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що під час вирішення даних позовних вимог у означеній частині слід виходити з того, що останньою посадою, з якої позивача звільнено на пенсію є посада оперуповноваженого ВКР Залізничного РВ УСВ у Л/о».

Таким чином, той факт, що останньою посадою, з якої було звільнено позивача була посада оперуповноваженого ВКР Залізничного РВ УСВ у Л/о є доведеним.

Як вбачається із змісту наявної в матеріалах справи копії оскаржуваного грошового атестату, в такому відображено види грошового забезпечення та вислугу років ОСОБА_1 .

Вказаний грошовий атестат завірений підписами бухгалтера та старшого бухгалтера та підписаний позивачем у графі «дані вказані в атестаті вважаю правильними». Так, інспектором відділу кадрів УВС Л/о було проведено розрахунок вислуги років на пенсію майора міліції ОСОБА_1 , о/у відділу карного розшуку ВС Залізничного РВ м. Львова. З вислугою років ознайомився ОСОБА_1 , що підтверджується підписом останнього.

Станом на день видачі грошового атестат позивачу, не було нормативного акта, який би визначав форму, зміст чи структуру грошового атестата.

Позивачем також не надано суду достатніх та належних доказів щодо обґрунтованості своїх позовних вимог в частині протиправності зазначеного в цьому атестаті, а судом під час розгляду справи не встановлено, обставин, за яких можна було б визнати грошовий атестат недійсним.

Окрім того, суд звертає увагу, що частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, необхідно встановити, що оскаржуваним рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи або особи в інтересах якої вона звернулася.

Обов`язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії, а також відповідних дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення.

Проте, грошовий атестат є лише документом, у якому відображені фактичні дані, відомості про обставини, що містяться у виданих до цього періоду наказах про виплачені позивачу суми грошового забезпечення, не має обов`язкового характеру, а тому не створює жодних правових наслідків для відповідача, відповідно не є актом індивідуальної дії в розумінні КАС України.

Суд встановив, що у грошовому атестаті ОСОБА_1 міститься інформація про його грошове забезпечення за останньою посадою на день його звільнення.

Ця інформація відповідає змісту особових карточок, розбіжностей у яких, суд не встановив.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача у зв`язку із видачею оскаржуваного грошового атестата. Додатковою підставою для відмови у позові в частині оскарження грошового атестата є те, що цей документ не є актом індивідуальної дії, відтак не може бути об`єктом оскарження.

Щодо позовних вимог у частині перепризначення з 01.03.1990 пенсії позивача у розмірі 80% окладів, суд зазначає таке.

Суд встановив, що за матеріалами пенсійної справи, переданої пенсійним відділом УФЗБО ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_1 з 01.03.1990 призначена пенсія по інвалідності, відповідно до статті 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" у розмірі 60% відповідних сум грошового забезпечення, на підставі документів, зокрема, грошового атестату № 50 від 19.03.1990 та розрахунку вислуги років від 19.03.1990.

Відповідно до розрахунку вислуги років від 19.03.1990 р. ОСОБА_1 звільнений зі служби наказом УВС Львівського облвиконкому від 24.02.1990р. № 50 о/с в запас по статті 67 "б" через хворобу.

Відповідно до витягів оглядів у МСЕК, ОСОБА_1 визнано інвалідом другої групи внаслідок захворювання, отриманого в період проходження служби в органах внутрішніх справ (внаслідок загально захворювання).

Таким чином, з 01.03.1990 на ОСОБА_1 як на особу з числа військовослужбовців органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР поширюється законодавство України у формі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», інших законів та нормативно-правових актів України, а відтак у відповідача відсутні правові підстави щодо перерахунку пенсії позивача відповідно до пункту 12 ч.2 Розділу III. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР № 493 від 30.05.1985 у розмірі 80% окладів, оскільки вказана пенсія призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Отже, у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити повністю.

Щодо позовних вимог у частині підвищення з 01.03.1990 пенсії позивача на 20 рублів радянської грошової одиниці, суд зазначає таке.

Суд звертає увагу на те, що грошовий атестат позивача містить відомості щодо усіх складових грошового забезпечення особи.

Позивачем також не надано суду достатніх та належних доказів щодо обґрунтованості своїх позовних вимог в частині протиправності зазначеного в цьому атестаті, а суд під час розгляду справи не встановив обставин, з яких можна було б встановити помилковість/недостовірність даних, зазначеному у ньому.

Суд звертає увагу на те, що оскільки грошовий атестат видано правомірно, а відтак у ньому зазначені усі надбавки, що повинні бути включені до нього.

Відтак, відповідач немав правових підстав для підвищення з 01.03.1990 пенсії позивача на 20 рублів радянської грошової одиниці як інваліду 2 групи, пов`язану зі службою в органах внутрішніх справ колишньому працівнику режимно-секретних підрозділів оперативних служб органів МВС СРСР/УРСР/ за діючими нормами пункту 15, пункту 52 /секретно/ Розділу 111. Пенсії по інвалідності Постанови Ради Міністрів СРСР №493 від 30.05.1985, оскільки така надбавка не включена до грошового атестату.

Суд наголошує на тому, що вказані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.07.2021 у справі № 813/7224/14, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.12.2021 і відповідно не потребують доказування.

Отже, у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити повністю.

З таких підстав, суд висновує, що відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно, а тому підстави для перепризначення та перерахунку пенсії позивача відсутні.

У зв`язку з відсутністю протиправності призначення пенсії позивачу, підстави для задоволення позову у частині донарахування та виплати заборгованості з пенсійних виплат за весь минулий час у відповідних розмірах, відсутні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

V. Судові витрати

Відповідно до статті 139 КАС України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову повністю, судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 6, 9, 73-76, 242, 243, 244, 245 КАС України, суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Гулик Андрій Григорович