Справа № 523/19564/24
Суддя: Далеко К. О.
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/523/15/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:

головуючий суддя - Далеко К.О.,

за участю секретаря Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 м. Одеси, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи.

Позиція позивача.

22.11.2024 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, яким просить:

-визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із даним адміністративним позовом та поновити ОСОБА_1 строк на оскарження постанови №1300 від 28.08.2024 року;

-визнати протиправною і скасувати постанову №1300 від 28.08.2024 року винесену т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , накладено штраф у розмірі 17000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП;

- провадження у справі відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП закрити на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , понесені ним судові витрати в сумі 484,48 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 13 000 (тринадцять тисяч) грн.

Позов мотивований тим, що 27.08.2024 року ввечері позивач рухався на громадському транспорті, який було зупинено працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 . Далі, до позивача підійшов працівник ІНФОРМАЦІЯ_2 та попросив вийти з транспорту та проїхати з ним для перевірки документів. Перебуваючи вже в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач повідомив, що перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 та відкривши застосунок «Резерв+» вказав на відповідну відмітку «Дані уточнено вчасно», а також повідомив, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, у в`язку з заброньований ТОВ «Інтерелектро-Україна». Незважаючи на це, відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення та повідомлено, що розгляд прави відбудеться 28.08.2024 року о 11.00 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також представником відповідача було введено в оману позивача та повідомлено, що його присутність при розгляді справи є необов`язковою, адже скоріш за все його буде звільнено від адміністративної відповідальності, без накладення на нього адміністративного стягнення. Оскільки позивач є особою юридично необізнаною, в нього не виникло жодних сумнівів та підстав не довіряти представнику відповідача, у зв`язку з чим він не був присутній під час винесення оскаржуваної постанови.

Разом з цим, 18.11.2024 року позивач, в приміщенні «Укрпошти» отримав рекомендований лист із повідомленням, з якого дізнався, що відносно нього ІНФОРМАЦІЯ_4 28.08.2024 року винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності № 1300 за ч.3 ст. 210 КУпАП із накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 17 000,00 грн.

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , в порушення правил військового обліку в особливий період, зазначених в п.п.8 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних резервістів, затверджених Постановою КМУ від 30.12.2022 №1487 10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2233-XII, та соціальної особисто не повідомив територіальний центр комплектування підтримки, в якому він перебуває на військовому обліку, про зміну персональних даних.

Вказану постанову позивач вважає протиправною та винесеною з порушенням норм процесуального та адміністративного права.

Так, постанова №1300 винесена т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.08.2024 року носить поверхневий і загальний характер, по тексту постанови не зрозуміло яку ж саме особу притягнуто до відповідальності, оскільки згідно постанови правопорушення вчинено « ОСОБА_1 », в той час як штраф накладено на громадянина « ОСОБА_1 », відсутній опис обставин, встановлених під час розгляду справи, відсутні місце та час вчинення позивачем адміністративного правопорушення та не вказано про які персональні дані йдеться і чому вони не могли бути одержані відповідачем самостійно шляхом електронної інформаційної взаємодії.

Посилаючись на те, що постанова №1300 винесена т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.08.2024 року є такою, що порушує права та законні інтереси позивача, під час розгляду справи було порушено процедуру розгляду справи про адміністративні правопорушення, зокрема ст. ст. 278, 279 КУпАП, позивач просив визнати постанову протиправною, скасувати останню та закрити провадження у справі.

Крім того, позивач просив поновити строк для звернення до суду з вказаним позовом, поскільки не був присутній під час розгляду справи відносно нього, копію оскаржуваної постанови отримав 18.11.2024 року рекомендованим листом з повідомленням, після чого в найкоротші терміни звернувся до суду. Просив визнати вказані причини пропуску строку звернення до суду з вказаною позовною заявою поважними.

ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, адміністративну справу було розподілено, відповідно до вимог ст.ст. 18, 31 КАС України.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

ІІІ. Позиції сторін.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник Ільїчов С.Д. не з`явилися, при цьому в матеріалах справи наявна заява представника про розгляд справи у відсутність сторони позивача, підтримав доводи та вимоги адміністративного позову, просив суд позов задовольнити.

В судове засідання представник відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 не з`явився, причини неявки до суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи.

Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами на підтвердження та спростування позовних вимог в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Щодо строку звернення до суду із позовом.

Судом встановлено, що 27.11.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про скасування постанови Пересипського РТЦКтаСП м. Одеси від 28.08.2024 №1300 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210 КУпАП.

Частиною 2 статті 286 КАС України передбачено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Відповідно до ч. 1 ст. 121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Матеріалами справи, зокрема трекінгом Укрпошти, підтверджено, що оскаржувану постанову ОСОБА_1 отримав 18.11.2024 року, під-час складення постанови він присутній не був.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух, а право на право на доступ до суду, закріплене у Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець.

Крім того, подібне обмеження не буде відповідати зазначеній Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (зокрема, справи «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року).

У справі «Делькорт проти Бельгії», рішення від 07.01.1970, ЄСПЛ зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

У рішенні «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (п. п. 50-51 і 69), ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

Відповідно до практики ЄСПЛ «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п. 1 ст. Конвенції, а відмова суду вирішувати фактичні обставини справи, які є значущими у вирішенні спору може спричинити порушення ст. 6 Конвенції («Терра Вонінген Б.В. проти Нідерландів» п. 53-55).

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» наголошував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі Bellet v. France від 04.12.1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним.

Отже, у кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При вирішенні питання поновлення процесуального строку суд, в тому числі, враховує необхідність вирішення питання про те, якому принципу надати перевагу: принципу правової визначеності чи принципу забезпечення права на судовий захист, оскільки обидва принципи є елементами принципу верховенства права, закріпленими у Конвенції.

У даному випадку, враховуючи отримання оскаржуваної постанови ОСОБА_1 лише 18.11.2024 року, докази іншого матеріали справи не містять, суд вважає за необхідне надати перевагу принципу доступу до суду з огляду на практику Європейського суду з прав людини, визнавши поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду із позовом про оскарження постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 2010 КУпАП, та вбачає наявність передбачених законом підстав для його поновлення.

Щодо вимог про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

У відповідності до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в ч. 1 ст. 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Судом встановлено, що 27 серпня 2024 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1 , працюючого в ТОВ «Інтерелектро-Україна», було складено протокол № 1300 про адміністративне правопорушення, уповноваженою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , про те що 27 серпня 2024 року о 16 год. 20 хв. м. Одеса громадянин ОСОБА_1 , в порушення правил військового обліку в особливий період, зазначених в п.п. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних резервістів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487, ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 22 ХІІ, особисто не повідомив територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якому він перебуває на військовому обліку, про зміну персональних даних, чим вчинив правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 КУпАП. ОСОБА_1 під час складання протоколу, роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, а також права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 11 год. 00 хв. 28 серпня 2024 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчить підпис особи, що притягується до адміністративної відповідальності. ( а.с.25-26)

З роздруківки із застосунку «Резерв +», судом вбачається, що інформацію стосовного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сформовано 27 серпня 2024 року о 15:48 год., останній є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_6 , звання солдат, має бронювання до 07.08.2025 року, номер в реєстрі Оберіг: 0, наявна відмітка про те, що дані уточнено вчасно. Дата уточнення даних 27.08.2024 (а.с.24).

Оскаржувана постанова №1300 по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210 КУпАП від 28.08.2024 року, постановлена відносно ОСОБА_1 , з наступних підстав:

- порушення правил військового обліку в особливий період, зазначених в п.п. 8 п. 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних резервістів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487, ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 22 XII, особисто не повідомив територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, в якій він перебуває на військовому обліку, про зміну персональних даних.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється згідно із Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ.

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок включає, окрім іншого, дотримання правил військового обліку (ч.3 ст. 1 Закону №2232-ХІІ)

Так, Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р. №3543-ХІІ (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій (незалежно від форми власності), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

У розумінні ст.1 цього Закону, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.

При цьому, за приписами ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991р. №1932-ХІІ, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або ж в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022р. за №64/2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який станом на теперішній час продовжений. Одночасно, Указом Президента України за №65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.

У той же час, у ст.210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Положення ч.3 ст.210 КУпАП встановлюють відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними та резервістами правил військового обліку в особливий період у вигляді штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. За змістом примітки, положення ст.210 КУпАП не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Норма вказаної статті є бланкетною нормою, у диспозиції якої не встановлено певних правил поведінки і при її застосуванні необхідно використовувати законодавчі акти, які визначають правила військового обліку та запровадження в Україні особливого періоду.

Конкретизований зміст бланкетної диспозиції передбачає певну деталізацію відповідних положень інших нормативно-правових актів, що наповнює норму більш конкретним змістом, для встановлення саме тих ознак, які мають значення для правової кваліфікації за відповідною статтею чи частиною статті КУпАП. Формулювання суті правопорушення не може обмежуватися посиланням на нормативний акт, а повинно містити відомості про вчинене правопорушення згідно з диспозицією статті з конкретизацією суті порушення відповідно до норм.

Серед ознак, які мають бути відображені при викладенні суті правопорушення, обов`язковим є наведення конкретних обставин та фактів порушення законодавства, яких особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, не дотрималася, порушивши тим самим законодавчі приписи.

Слід зазначити, що 30.12.2022р. постановою Кабінету Міністрів України №1487 затверджений «Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 19 Порядку №1487 встановлено, що призовники, військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом.

Правила військового обліку наведені у додатку 2 Порядку №1487.

Так, за приписами п.1 Правил військового обліку, військовозобов`язані повинні:

- перебувати на військовому обліку за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (пп.1);

- особисто в семиденний строк з дня прибуття до нового місця проживання прибувати із паспортом громадянина України і військово-обліковими документами до відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувального органу), який організовує та веде військовий облік на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, для взяття на військовий облік (пп.7);

- особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у ст.7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у ст.23 Закону №3543-ХІІ (пп.8).

У силу ч.11 ст.38 Закону №2232-ХІІ, призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017р. за №1951-VIII, до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать, окрім іншого місце проживання та місце перебування (п.7); відомості про сімейний стан особи та відомості про членів її сім`ї (ПІБ (за наявності), дата народження) - виключно за згодою призовника, військовозобов`язаного, резервіста (п.8-1); відомості про наявність права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації (п.34).

Суд зазначає, що постанова №1300 від 28.08.2024 року винесена т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , згідно якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, взагалі не містить інформації про те, які саме дані булі змінені ОСОБА_1 , та про які він не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_7 .

В свою чергу, як встановлено судом з матеріалів справи, а саме за даними витягу із застосунку «Резерв +» позивачем було уточнено персональні дані 27.08.2024 року (з приміткою дані уточнено вчасно). Також вказаний витяг містить посилання на те, що позивач має бронювання до 07.08.2025 року та перебуває на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вказаних доводів відповідач не заперечив та не спростував.

Відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_4 , який є суб`єктом владних повноважень, відзиву на позов не було подано та не повідомлено про поважність причин його не подання, а тому суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 159 КАС України та за відсутності доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного позивачем рішення, кваліфікує зазначене як визнання відповідачем позову.

Суд зазначає, що сама по собі постанова у справі про адміністративне правопорушення, за відсутності доказів на підтвердження викладених у ній обставин, не може свідчити про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Так, в рамках розгляду даної справи, суду не було надано жодних доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке на останнього було накладено адміністративне стягнення.

Згідно ст. 245 КУпАП одними із завдань провадження адміністративної справи закон визначає такі, як своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом. З вищенаведеного вбачається, що при провадженні справи не були дотримані такі завдання як всебічність, повнота і об`єктивність з`ясування обставин справи.

Відповідно до п. 1 ст. 247 КпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана встановити склад правопорушення, яким згідно із ст. 9 КпАП України є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, а також дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше, як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Як вбачається з ч. 2 ст. 70 КАС України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 6 ст. 77 КАС України якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип з`ясування всіх обставин у справі, суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою осіб, шукаючи доказів виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Таким чином, в адміністративному процесі у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги те, що правомірності прийнятого відносно позивача рішення суб`єктом владних повноважень не доведено і тверджень позивача не спростовано, суд дійшов висновку, що у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 210-1 КпАП України, а тому постанова № 1300 від 28.08.2024 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та застосування до нього адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 17000,00 грн. підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Одночасно суд погоджується з доводами сторони позивача про розбіжності прізвища особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, за текстом постанови №1300, а саме: « ОСОБА_4 » та « ОСОБА_5 », однак враховуючи, що позивачем не оспорюється, що події викладені у постанові № 1300 стосуються саме його, суд вважає за необхідне постанову № 1300 скасувати саме з підстав відсутності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.

V. Судові витрати.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем при звернення до суду з вказаним позовом сплачено 484,48 грн. судового збору.

Крім того, позивачем в позовній заяві зазначено, що при подачі вказаного позову до суду ним понесено 13 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу сторона позивача надала суду: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію ордеру, копію договору про надання правничої допомоги № 20112407/11 від 20.11.2024 року, копію договору про надання правничої допомоги № 20112407/11 від 21.11.2024 року, акт приймання-передачі послуг №20112407 до Договору про надання юридичних послуг/правової допомоги від 21.11.2024 року, з якого вбачається, що вартість послуг (позовна заява та представництво адвоката в суді) складає 13 000,00 грн.

Суд враховує, що справа розглядається у спрощеному провадженні, сторони у судове засідання не з`явилися, зокрема представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, тобто, надання правничої допомоги у цій справі зводилося фактично лише до складання позовної заяви.

Враховуючи вищенаведене, виходячи із складності справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, а також враховуючи те, що позовні вимоги було задоволено повністю з урахуванням принципу розумності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу частково, в розмірі 5 000,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись: ст.ст. 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 121, 205, 229, 241-246, 250, 286, 292, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду із позовом про оскарження постанови №1300 від 28.08.2024 року, винесеної т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , згідно якої на нього накладено штраф у розмірі 17000 грн., за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП.

Визнати протиправною та скасувати постанову №1300 від 28.08.2024 року, винесену т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_2 , згідно якої на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , накладено штраф у розмірі 17000 грн., за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 210 КУпАП.

Провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КпАП України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_2 ( код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) понесені судові витрати в розмірі 484,48 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду виготовлено 11 серпня 2025 року.

Суддя: К.О. Далеко