Справа № 140/2967/25
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року ЛуцькСправа № 140/2967/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фермерського господарства Агротрейд-ПСС до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фермерське господарство Агротрейд-ПСС (далі позивач, ФГ Агротрейд-ПСС) звернулося з позовом до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі-Міжрегіональне управління, відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС від 23.01.2025.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ ДПС у Волинській області було проведено фактичну перевірку ФГ Агротрейд-ПСС за місцем здійснення господарської діяльності, про що було складено акт №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024.

В акті перевірки податковим органом (серед іншого) встановлено порушення позивачем ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме: допуск до роботи ОСОБА_1 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

Матеріали фактичної перевірки стосовно позивача було скеровано до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з метою вирішення питання про притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення трудового законодавства.

За результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту перевірки ГУ ДПС у Волинській області №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, Міжрегіональне управління встановило порушення вимог частини 4 статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413, внаслідок чого постановою № ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС від 23.01.2025 на ФГ Агротрейд-ПСС накладено штраф на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у розмірі 80 000,00 грн.

Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною, оскільки при накладенні штрафу відповідачем не було з`ясовано всіх обставин справи. Зокрема, за результатами розгляду заперечення на акт перевірки та долучених до нього документів ГУ ДПС у Волинській області було скасовано висновку акту перевірки від 12.11.2024 в частинні виявленого порушення ст.24 КЗпП України. Враховуючи вказане, на даний час відсутній будь-який документ, яким зафіксовано порушення вимог про працю позивачем, а відтак відсутні підстави для накладення штрафу.

Звертає увагу на те, що ними долучено документи, які підтверджують працевлаштування ОСОБА_1 з 2021 року.

Наголошує на тому, що оскільки висновки акту перевірки в частині виявлених порушень законодавства про працю скасовані, а відповідачем самостійна перевірка не проводилась, то відсутні підстави для притягнення позивача до відповідальності за їх порушення. З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 26.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України) (а.с. 31).

Ухвалою суду Волинського окружного адміністративного суду від 25.10.2024 задоволено заяву позивача про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі постанови № ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС від 23.01.2025. (а.с.29-30).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити. В обґрунтування цієї позиції вказав, що актом фактичної перевірки №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024 посадовими особами ГУ ДПС у Волинській області встановлено факт проведення розрахункової операції на суму 470 гривень, яка була проведена ОСОБА_1 ФГ Агротрейд-ПСС до перевірки не було надано документів про прийняття особи на роботу чи укладення трудового договору, чим порушено вимоги частини четвертої статті 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №413 Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту (далі Постанова №413).

З приводу використання матеріалів фактичної перевірки відповідач зазначив, що акти перевірок ДПС, її територіальних органів, у ході яких виявлені порушення законодавства про працю, є однією з підстав, визначених Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок №509), для накладення штрафів уповноваженою посадовою особою Держпраці.

Відповідач зауважив, що під час розгляду справи надано об`єктивну оцінку акту перевірки ГУ ДПС у Волинській області від №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024, доказам, які надійшли від податкового органу у відповідь на лист від 20.02.2025 №ЗХ/3.2/3123-25.

Зокрема, враховано, що під час фактичної перевірки зафіксовано факт порушення позивачем вимог ст.44, 85 ПК України та ст.24 КЗпП України, а саме ненадання документів, які підтверджують прийняття особи на роботу.

Подані позивачем документи під час розгляду заперечення на акт перевірки, що реалізацію бензину було здійснено ОСОБА_2 не спростовують факту продажу бензину особою, яка не має допуску до роботи. Також звертає увагу на те, що положення наданого господарством договору на виконання робіт №31/10 від 31.10.2024 містять ознаки трудового договору.

З урахуванням наведеного відповідач вважає, що при прийнятті постанови № ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС від 23.01.2025 уповноважена особа Управління діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Відповідач вважає не пропорційними заявлені вимоги позивачем щодо стягнення витрат на правову допомогу. З наведених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданій суду відповіді на відзив позивач ще раз підтвердив свою правову позицію щодо незаконності винесеної постанови про накладення штрафу на товариство та просив позов задовольнити.

Представник відповідачів у додаткових поясненнях на відповідь на відзив вказав, виходячи із обставин справи на порушення позивачем вимог законодавства про працю та правомірність накладення на нього штрафу.

Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено, що ГУ ДПС у Волинській області відповідно до наказу №3829-н від 11.11.2024 (а.с.47) на підставі ст.ст.19, 20, п.75.1 ст. 75, п.80.2.2, 80.2.5 ст. 80 ПК України було проведено фактичну перевірку місця зберігання пального за адресою: Володимир Волинський р-н, с.Крухиничі, вул. Луцька 37/б, де здійснює господарську діяльність ФГ Агротрейд-ПСС, за результатами якої було складено акт №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024 (а.с.49-50).

В акті перевірки, серед іншого вказано, що під час перевірки було здійснено розрахункову операцію по продажу пального в кількості 10 літрів на загальну суму 470 гривень. Розрахункову операцію проведено ОСОБА_1 (для підтвердження особи документи надати відмовилась). До перевірки не було надано документів про прийняття працівника на роботу або трудового договору укладеного між працівником та фермерським господарством.

Таким чином встановлено порушення ч.3 ст. 24 КЗпП України, а саме допуск до роботи найманої особи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

03.12.2024 позивачем на акт перевірки було подано заперечення (а.с.68 зворот -72).

За результатами розгляду заперечення та долучених до них документів комісією було скасовано висновки акту перевірки про порушення ФГ Агротрейд-ПСС ст.ст.44,85 ПК України та ст.24 КЗпП України, про що ГУ ДПС у Волинській області повідомлено позивача листом від 18.12.20025 №4701/12/03-20-09-02-12 (а.с.67).

Матеріали фактичної перевірки стосовно ФГ Агротрейд-ПСС ГУ ДПС у Волинській області скеровано листом від 18.12.2024 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з метою вирішення питання про притягнення суб`єкта господарювання до відповідальності за порушення трудового законодавства (а.с.56)

За результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акта перевірки ГУ ДПС у Волинській області №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, Міжрегіональне управління встановило порушення вимог частини 4 статті 24 КЗпП України, вимог постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413, а саме за фактичним місцем провадження господарської діяльності ФГ Агротрейд-ПСС, встановлено допущення до виконання трудових функцій ОСОБА_1 без оформлення трудових відносин.

Постановою № ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС від 23.01.2025 заступником Міжрегіонального управління на ФГ Агротрейд-ПСС на підставі ст.265 КЗпП України накладено штраф за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (а саме вимог частини 4 статті 24 КЗпП України) у розмірі 80000 грн (а.с.12, 59).

03.02.2025 позивачем було подано скаргу на дану постанову на ім`я начальника Міжрегіонального управління (а.с.65).

Рішенням за результатами розгляду скарги від 05.03.2025 №3Х/3.2./4024-25 скаргу ФГ Агротрейд-ПСС було залишено без задоволення, а постанову від 23.01.2025 про накладення штрафу - без змін (62-64).

Не погодившись із вказаною постановою, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96) встановлено, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (п.п. 6 п. 4 Положення №96).

Як визначено в п. 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є територіальним органом Державної служби України з питань праці.

Таким чином, Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є органом, якому чинним законодавством надані владні управлінські функції щодо реалізації державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу від 17.06.2015 №413 установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором, зокрема, засобами електронного зв`язку з використанням кваліфікованого електронного підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронних довірчих послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну роботу або про надомну роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження.

З наведеної норми слідує, що законодавець установив відповідальність юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців у вигляді штрафу, зокрема, за факт недопуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Між тим суб`єкти господарювання, які є платниками єдиного податку першої третьої групи, за таке порушення притягуються до відповідальності у вигляді попередження.

За змістом приписів частини четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України, визначає Порядок №509.

Відповідно до пункти 2 Порядку №509 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №823 Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю (далі Постанова №823) штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Однією з підстав, визначених пунктом 2 Порядку №509 для накладення штрафів уповноваженою посадовою особою, є акти перевірок ДПС, її територіальних органів, у ході яких виявлені порушення законодавства про працю.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 23.01.2025№ ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС Міжрегіональне управління наклало на позивача штраф у розмірі 80 000, 00 грн за порушення вимог ч. 4 ст. 24 КЗпП України, а саме: за результатами перевірки ГУ ДПС у Волинській області у ФГ Агротрейд-ПСС за фактичним місцем провадження господарської діяльності встановлено допущення до виконання трудових функцій ОСОБА_1 . Під час проведення перевірки не було надано жодних підтверджуючих документів, які б підтверджували наявність трудових відносин між господарством та працівником. Таким чином, позивачем допущено ОСОБА_1 до роботи без укладення трудового договору.

Однак, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази суд вважає, що за фактичних обставин позивачем не було допущено порушень вимог чинного законодавства та відсутністю підстав для накладення штрафу за їх порушення.

Суд констатує, що повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання фізичними особами-підприємцями вимог законодавства про працю, виявлення, оформлення і фіксацію відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) належать податковому органу відповідно до закону.

Одночасно з цим повноваження щодо притягнення до відповідальності за вищевказані правопорушення у спосіб накладення штрафу за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Пунктом 8 Положення №96 передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, тимчасовими консультативними, дорадчими та іншими допоміжними органами, утвореними Кабінетом Міністрів України, органами місцевого самоврядування, об`єднаннями громадян, громадськими спілками, профспілками та організаціями роботодавців, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також підприємствами, установами та організаціями.

На цій підставі суд зазначає, що у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки і надання останнього Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, то Держпраця відповідно до закону наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи у розмірі та в порядку, визначеному законодавством.

Суд звертає увагу на правові висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 28 квітня 2020 року у справі №420/3197/19, від 21 серпня 2020 року у справі №822/1037/18, від 25 лютого 2022 року у справі №420/7851/19, в яких вказано, що відомості, викладені в акті перевірки податкового органу, підлягають перевірці та оцінці на підставі наявних доказів під час розгляду справи управлінням Держпраці. Це свідчить, що викладені в акті перевірки відомості не є беззаперечним доказом вини особи у порушенні вимог законодавства про працю, а підлягають перевірці.

Із акту фактичної перевірки від 12.11.2024 вбачається, що за місцем проведення господарської діяльності позивача, ОСОБА_1 була здійснена розрахункова операція на суму 470 гривень, однак до перевірки не були надані наказ на прийом на роботу, трудовий договір, укладений між господарством та працівником. У висновках акту констатовано порушення ст.ст.44,85 ПК України та ст.24 КзПП України.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем було подано заперечення на акт перевірки, до якого було долучено наказ про прийняття на роботу ОСОБА_1 з 26.01.2021 року на постійну роботу до ФГ Агротрейд-ПСС на посаду бухгалтера (а.с.15).

Тобто, вказана обставина підтверджує факт належного працевлаштування ОСОБА_1 у позивача. При цьому контролюючий орган за наявних документів та наявної в інформаційних базах даних вказану обставину не поставив та підтвердив факт працевлаштування ОСОБА_1 із дотриманням вимог чинного законодавства.

Крім того, як підтверджено матеріалами справи вказана особа була відсутня на роботі під час здійснення контрольної закупки.

В межах розгляду даного заперечення та долучених до нього документів, ГУ ДПС у Волинській області були скасовані висновки акту перевірки №03/31695/09-01/36709587 від 12.11.2024 про порушення ФГ Агротрейд-ПСС ст.ст.44,85 ПК України та ст.24 КзПП України.

Тобто, на даний час після розгляду заперечення позивача та наслідків її розгляду ГУ ДПС у Волинській області, яким висновки акту перевірки були скасовані в цій частині відсутній документ, яким зафіксовано та підтверджував факт порушення вимог трудового законодавства позивачем, а встановлені фактичні обставини зазначені в оскаржуваній постанові не відповідають наявним в справі доказам.

При цьому відповідачем в межах розгляду даної справи не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування даної обставини.

Що стосується доводів відповідача про те, що актом перевірки, який є носієм доказової інформації зафіксовані виявлені під час перевірки порушення, і що фактичний продаж даного пального здійснила ОСОБА_2 не заперечує факту продажу пального особою, яка є допущеною до роботи без належного оформлення трудових відносин, то суд їх до уваги не приймає виходячи з наступного.

Суд не заперечує тієї обставини, що акт перевірки ДПС, її територіального органу є самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю.

Тобто, орган Держпраці в межах розгляду питання про притягнення винних осіб до відповідальності повинен виходити із фактичних обставин, зафіксованих актом перевірки.

Актом перевірки було зафіксовано про те, що розрахункову операцію 11.11.2024 по продажу пального була проведено ОСОБА_1 .

Пунктом 4 Порядку №509 визначено, що під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

Однак, як вже зазначив суд вище, вказана обставина не була підтверджена в ході розгляду заперечення на акт перевірки і висновки акту перевірки ДПС в цій частині скасовано.

Що стосується тверджень відповідача про те, що наявні в справі докази не спростовують факту продажу пального особою, яка допущена до роботи без належного оформлення трудового договору, то суд звертає увагу на наступне.

Так, дійсно актом фактичної перевірки від 11.11.2024 було зафіксовано факт продажу пального в кількості 10 літрів на суму 470 гривень.

Вказану операцію було здійснено ОСОБА_2 , яка працювала на підприємстві на підставі цивільноправового договору про виконання робіт №31/10 від 31.10.2024.

При цьому зміст даного договору (розділ 2), завдання на період з 01 по 25 листопада 2024 та акт приймання-передачі виконаних робіт від 25.11.2025 (а.с.51 зворот- 54) не свідчать про те, що ОСОБА_2 було уповноважено здійснювати продаж пального. Згідно наданих документів вона виконувала іншу перевірку відповідності товаросупровідних документів, перевірку кількісних характеристик, що надходять на склад Замовника, облік та систематизацію товаросупровідних документів.

В межах проведення фактичної перевірки здійснення ОСОБА_2 робіт пов`язаних із виконанням даного договору не перевірялись.

Що стосується продажу пального, то із наявних в справі доказів вбачається, що ОСОБА_2 здійснила його без відома позивача, відповідного дозволу на це їй ніхто не давав, більш того вказане вона вчинила з метою привласнення коштів.

Зокрема, про вчинення таких дій ОСОБА_2 господарством було повідомлено правоохоронні органи, оскільки вона вчинила такі дії протиправно.

Такий протокол про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП було складено.

За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення Локачинським районним судом винесено постанову 18.12.2024 у справі №931/873/24 про визнання особи винною у вчиненні ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення передбаченого ч.1 ст.51 КУпАП та накладено штраф. Постанова набрала законної сили 31.12.2024.

В межах розгляду даної справи особа визнала факт крадіжки пального в кількості 9.5 літра на суму 470 гривень, що мало місце 11.11.2024, а вказане зафіксовано актом фактичної перевірки.

Тобто вказане свідчить, що в даному випадку ОСОБА_2 вчинила дрібну крадіжку з власної ініціативи, а не в межах покладених на неї обов`язків цивільно правового договору про виконання робіт №31/10 від 31.10.2024.

Зважаючи на вищенаведене, позивачем не було здійснено фактичного допуску особи до роботи (в даному випадку продажу пального) без оформлення трудового договору.

При цьому за встановлених обставин немає значення, чи містить даний договір ознаки трудового, позаяк продаж пального здійснено особою не в межах покладених на неї обов`язків, а самовільно, а інші обставини, визначені даним договором та його додатками, в межах фактичної перевірки не перевірялися та не фіксувалися.

Отже, перевіривши наявні в справі докази, суд констатує відсутність в діях позивача фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору під час продажу пального, що мало місце 11.11.2024 за місцем здійснення господарської діяльності ФГ Агротрейд-ПСС, а відтак відсутність підстав для накладення на нього штрафу за ч.2 ст.265 КЗпП України.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

Суд вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувану постанову діяв недобросовісно, нерозсудливо та необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін письмовими доказами, з огляду на те, що підстави для застосування штрафу були відсутні, то позов про визнання протиправною та скасування спірної постанови належить задовольнити.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Суд, дослідивши докази, які підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат, дійшов висновку, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4000,00 грн, з таких мотивів і підстав.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 132 КАС України).

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом пункту першого частини третьої, четвертої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частини четверта статті 134 КАС України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина п`ята статті134 КАС України).

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини сьома статті 134 КАС України).

Гонорар адвоката формується з дотриманням вимог Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 самостійно адвокатом.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність та статей 28, 29, 30 Правил Адвокатської етики, затвердженої звітно-виборним З`їздом адвокатів України 09.04.2017 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо, визначаються в договорі про надання правничої (правової) допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже, аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Разом з цим при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справах № 640/3098/20 та №160/6762/21 відповідно, від 18.08.2022 у справі № 540/2307/21.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

У постанові Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 826/2689/15 міститься правова позиція щодо застосування частини третьої статті 134 КАС України, відповідно до якої чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості. Натомість саме на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, покладено обов`язок доведення неспівмірності витрат з наданням відповідних доказів, що відповідачем не здійснено.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу застосувала відповідний підхід, надавши оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона мала заперечення. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони. Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення в постановах Верховного Суду від 02.10.2019 (справа № 815/1479/18), від 15.07.2020 (справа № 640/10548/19), від 21.01.2021 (справа № 280/2635/20), від 03.08.2022 (справа № 280/4264/21).

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.08.2022 у справі № 520/6658/21).

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження витрат на правову допомогу адвоката Гаврильчак-Кметь К.А. надано: договір про надання правничої допомоги від 19.03.2025, акт про надані послуги №2 від 26.03.2025., рахунок фактура №2 від 26.03.2025 про оплату наданих юридичних послуг, платіжну інструкцію №840 про оплату наданих юридичних послуг в сумі 16000 гривень.

Пунктом 3.1. розділу 3 договору від 19.03.2025 про надання правничої допомоги, вартість послуг складає 16000 грн.

Розмір гонорару адвоката встановлений договором 19.03.2025 є фіксованим у розмірі 16000,00 грн., отже є визначеним та не потребує детального опису робіт, визначеного частиною четвертою статті 134 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.12.2020 у справі №640/18402/19.

У пункті 269 Рішення у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як уже зазначалося судом, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відтак, враховуючи вимоги статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що суд вправі зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката як за клопотанням сторони, так і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд виходячи із обставин справи, змісту позовних вимог вважає що, заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною, не відповідає обґрунтованості та пропорційності їх розміру наданим послугам. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Тобто з позиції суду підготовка позову та заяви про забезпечення позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи.

Відтак, з огляду на незначну складність справи, недоведеність її значення для позивача та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 4000,00 грн.

Решту витрат повинен понести позивач.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 132 КАС України).

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що відповідно до статті 132 КАС України сплачений в межах розгляду справи судовий збір є судовими витратами. При чому, ні норми КАС України, ні норми Закону України Про судовий збір не регламентують відшкодування судового збору при вирішенні питань про забезпечення позову.

Однак, враховуючи вищевказані норми чинного законодавства та те, що вирішення питання про забезпечення позову вирішується в межах розгляду справи та безпосередньо з нею пов`язана, тому понесені позивачем витрати на сплату судового збору по заяві про забезпечення позову, яка була розглянута судом та задоволена є судовими витратами.

Відтак, такі витрати позивача повинні бути відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Отже, сплачений ФГ Агротрейд-ПСС судовий збір в сумі 2422,00 за подання позовної заяви згідно платіжної інструкції № 819 від 23.07.2020 (а.с.4) та 726,72 грн. за подання заяви про забезпечення позову від 21.03.2025, яка була задоволена судом 25.03.2025, згідно платіжної інструкції №820 від 21.03.2025 (а.с.22) повинен бути відшкодований за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці.

Оскільки суд задовольняє позов, то на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці судові витрати в загальному розмірі 7149,12 грн (з них: судовий збір в сумі 3149,12 грн; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4000,00 грн).

Керуючись статтями 241-243, 245, 246, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці № ЗХ/ВЛ/03/31695/09-02/36709587-ФС від 23.01.2025 про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на користь Фермерського господарства Агротрейд-ПСС судовий збір в сумі 3149,12 грн (три тисячі сто сорок дев`ять гривень 12 копійок) та витрати на правову допомогу в розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: Фермерське господарство Агротрейд-ПСС (45500, Володимирський р-н, смт. Локачі, вул. Польова, 2, ).

Відповідач: Західне міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (79000, м. Львів, пл. Міцкевича, 9, ).

Суддя Р.С. Денисюк