Справа № 520/8861/25
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 р. Справа № 520/8861/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 19.05.25 по справі № 520/8861/25

за позовом ОСОБА_1

до Начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухини Олександра Олександровича ,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухини Олександра Олександровича, в якому просить суд:

- визнати бездіяльність начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію його повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права позивача гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

- визнати бездіяльність начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття його повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили його права гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

- визнати бездіяльність начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7-м управлінням ДСР НП України такою, що порушили його права гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

- визнати дії начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили його права гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції" та свідомим введенням його в оману;

- визнати дії начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, щодо відмови розгляду повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_2 визнав повідомлення позивача таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ "Про запобігання корупції" неправомірними;

- визнати дії начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, щодо надання ОСОБА_1 відповіді про попередній розгляд його повідомлення про порушення антикорупційного законодавства №41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання йому детальної інформації про проведення попередньої перевірки за його повідомленням про порушення антикорупційного законодавства;

- зобов`язати начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину вирішити питання, про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію його повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

- зобов`язати начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

- зобов`язати начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що повідомити його наданням відповідного ідентифікатора;

- зобов`язати начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати повторний розгляд повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства, на вимогах ЗУ "Про запобігання корупції";

- зобов`язати начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд його повідомлення про порушення антикорупційного законодавства.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 року по справі № 520/8861/25 позовну заяву повернуто позивачу.

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що до позовної заяви він надав клопотання про звільнення його від судового збору на підставі того, що позивач отримує виключно пенсію, яка, за висновком Конституційного Суду України, зробленого у справі № 1-р/2018 від 27.02.2018 року, не є доходом, а є одним з видів соціальної виплати в розумінні ст. 46 Конституції України та довідку з ДПС України про те, що позивачем за 1-4 квартал 2024 року не отримано будь якого доходу. Також зазначив, що суд першої інстанції, розглядаючи його клопотання про звільнення від сплати судового збору, встановив, що за подання позовної заяви позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн, як за одну вимогу немайнового характеру, тоді як позовна заява містить 11 вимог, 5 з яких є похідними. Таким чином, позивач вважає, що сума судового збору за позовом перевищує 5 відсотків його сукупного річного доходу, що є підставою для звільнення його від сплати судового збору.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 294 Кодексу адміністративного судочинства України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Згідно з ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу термін для усунення недоліків позовної заяви - п`ять днів з моменту отримання ухвали, шляхом подачі до суду: документу про сплату судового збору на суму 1211,20грн. за вимоги немайнового характеру за наступними реквізитами: отримувач коштів ГУК Харків обл/мХар Основ"ян/22030101 код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37874947; банк отримувача Казначейство України (ел. адм. подат.); код банку отримувача (МФО) 899998; рахунок отримувача UA4020661; код класифікації доходів бюджету 22030101, призначення платежу - "*;101; (код платника); судовий збір за позовом (ім`я/назва платника), Харківський окружний адміністративний суд" або докази звільнення особи від сплати судового збору.

Позивач отримав копію вказаної вище ухвали 02.05.2025, що підтверджується відміткою в повідомленні про вручення поштового відправлення.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції дійшов до висновку, що станом на 19.05.2025 позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 161 КАС України, до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Частинами 1, 2 статті 169 КАС України встановлено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Отже, чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

При цьому в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху суд повинен чітко зазначити недоліки такої позовної заяви та встановити спосіб і строк їх усунення.

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

У разі подання позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору суд повинен надати йому оцінку з урахуванням поданих заявником доказів на його обґрунтування та вирішити його шляхом задоволення/відмови із наведенням відповідних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду з позовною заявою, ОСОБА_1 одночасно заявив клопотання про звільнення від сплати судового збору у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Зазначив, що єдиним його доходом є пенсія, на підтвердження чого надав суду довідку Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про доходи за 2024 рік та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків за 1-4 квартали 2024 року. Також вказав, що сума сплати судового збору за подання позовної заяви перевищує 5 відсотків його річного доходу за попередній календарний рік.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд першої інстанції зазначив, що позивачем, на підтвердження відсутності коштів для сплати судового збору, надано до суду довідку про доходи ГУ ПФУ в Харківській області № 40 від 06.01.2025, якою підтверджено, що позивач перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за віком. Розмір пенсії за 2024 рік склав 47358,70 грн.

Також суд зазначив, що позивачем долучено копію відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 24.02.2025, з якої вбачається, що за період з 1 кварталу по 4 квартал 2024 року інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків відсутня.

Застосовуючи положення п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", 47358,70 грн. (сума, яка отримана позивачем за 2024 рік згідно наданої довідки) * 0,05 = 2367,93 грн.

Оскільки за подання даного позову позивачу необхідно сплатити 1211,20 грн. за одну позовну вимогу немайнового характеру, суд першої інстанції дійшов до висновку, що розмір судового збору за подачу даного позову (1211,20 грн.) не перевищує 5% розміру річного доходу позивача за попередній календарний рік (пенсійні виплати 47358,70 грн.), отже клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору є необґрунтованим, не підтверджено достатнім доказами та не підлягає задоволенню.

Також суд першої інстанції відхилив доводи позивача, щодо того, що пенсія відповідно до рішення Конституційного суду по справі № 1-р/2018 від 27.02.2018 не є доходом, а один із видів соціальних виплат у розумінні статті 46 Конституції України, суд вважає безпідставними, оскільки такий висновок надано в аспекті податкового законодавства, зокрема положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тому такі висновки не є релевантними до обставин даної справи та не приймаються судом до уваги.

Колегія суддів зазначає, що умови, за яких суд може, зокрема, звільнити від сплати судового збору або відстрочити його сплату та перелік суб`єктів, до яких таке звільнення (відстрочення) застосовується, обумовлені статтею 8 Закону України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до ст. ст. 1 та 2 Закону України "Про судовий збір" судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом; судовий збір включається до складу судових витрат; платники судового збору це громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення.

Таким чином, судові витрати це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.

При цьому, саме на позивача покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору; обов`язок сплатити судові збори, встановлений відповідно до закону, має законну мету, а тому, за загальним правилом, не визнається судом непропорційним чи накладеним свавільно; застосовані згідно із законом процесуальні обмеження у формі обов`язку сплатити судовий збір, за загальним правилом, не зменшують для заявника можливості доступу до суду та не ускладнюють йому цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права.

За приписами ч. 1 ст. 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким законом є Закон України "Про судовий збір", з преамбули якого вбачається, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Приписами ч. 2 зазначеної статті передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, суд наділений повноваженням зменшити тягар несення судових витрат для особи, яка до нього звертається. Водночас наведені правові норми дають підстави для висновку про те, що зменшення тягаря несення судових витрат є не безумовним обов`язком суду.

Особа, яка звертається до суду, має право подати відповідне клопотання, в якому навести обставини щодо її майнового стану та за наявності обставини, з якими закон пов`язує можливість реалізації судом права зменшити тягар несення судових витрат у частині сплати судового збору. Такі обставини повинні бути підтверджені належними і допустимими доказами.

Колегія суддів зазначає, що визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень майнового стану сторони. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою на відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати.

При цьому саме на заявника покладається обов`язок щодо доведення фактів відповідно до його прохання про звільнення (відстрочення) від сплати судового збору.

В ухвалі від 10.05.2019 року у справі № 9901/166/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що належним доказом, який може слугувати підставою для вирішення судом питання про звільнення від сплати судового збору, є довідка органу Пенсійного фонду України про розмір виплаченої пенсії за попередній календарний рік або довідка органу доходів і зборів про відсутність інших доходів за попередній календарний рік.

Судовим розглядом встановлено, що на підтвердження наявності підстав для звільнення від сплати судового збору у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 надав довідку про доходи ГУ ПФУ в Харківській області № 40 від 06.01.2025, якою підтверджено, що позивач перебуває на пенсійному обліку та отримує пенсію за віком. Розмір пенсії за 2024 рік склав 47358,70 грн та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 24.02.2025, з якої вбачається, що за період з 1 кварталу по 4 квартал 2024 року інформація щодо джерел/сум нарахованого (виплаченого) доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків відсутня.

Подані документи свідчать про те, що доходи ОСОБА_1 за 2024 рік склали 47358,70 грн, а отже 5 відсотків розміру річного доходу скаржника за попередній рік становлять 2367,93 грн.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що він отримує виключно пенсію, яка, за висновком Конституційного Суду України, зробленого у справі № 1-р/2018 від 27.02.2018 року, не є доходом, а є одним з видів соціальної виплати в розумінні ст. 46 Конституції України, колегія суддів зазначає, що висновок Конституційного Суду України про те, що пенсія це не дохід, а один із видів соціальних виплат у розумінні статті 46 Конституції України, у справі № 1-6/2018 надано в аспекті податкового законодавства, зокрема положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.01.2024 по справі № 520/495/23, яка в силу вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що суд першої інстанції, розглядаючи його клопотання про звільнення від сплати судового збору, встановив, що за подання позовної заяви позивач повинен сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн, як за одну вимогу немайнового характеру, тоді як позовна заява позивача містила шість вимог, у зв`язку з чим сума судового збору за позовом перевищує 5 відсотків його сукупного річного доходу, що є підставою для звільнення його від сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Наведене свідчить про те, що позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що підставами для звернення позивача до суду першої інстанції слугували наступні обставини.

Так, 03.04.2025, ОСОБА_1 подав до 7-го управління ДСР НП України повідомлення про порушення антикорупційного законодавства та його повідомлення прийняла діловод 7-го управління ДСР НП України (Андрущенко), про вона що розписалась на примірнику заявника.

07 квітня 2025 року на адресу ОСОБА_1 надійшов лист за підписом ОСОБА_3 № 41828-2025 від 07.04.2025 року, в якому ОСОБА_4 повідомив заявника про те, що за результатами попереднього розгляду встановлено, що повідомлення не відповідає вимогам ст. 1 Закону України "Про запобігання корупції". У листі № 41828-2025 від 07.04.2025, ОСОБА_2 надав заявнику ідентифікатор доступу до Єдиного порталу повідомлень викривачів, однак за вказаним номером не міститься жодної інформації, та вказано, що "Повідомлення за таким ідентифікатором не знайдено".

Позивач вважає, що ОСОБА_2 ввів його в оману щодо надання ідентифікатора доступу до Єдиного порталу повідомлень викривачів, чим обмежив права встановлені п. 13 ч. 2 ст. 53-3 Закону України "Про запобігання корупції".

Зазначені вище обставини наведені ОСОБА_1 як підстави позову.

Разом з тим, предметом позову у цій справі позивач визначив такі вимоги:

визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію його повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили права позивача гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, який не організував роз`яснення ОСОБА_1 прав та обов`язків викривача при прийняття його повідомлення від 03.04.2025 року, у 7 - му управлінні ДСР НП України такою, що порушили його права гарантовані п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

визнання бездіяльності начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у не організації внесення у Єдиний портал повідомлень викривачів інформації про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року, 7-м управлінням ДСР НП України такою, що порушили його права гарантовані ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, яка полягає у наданні ОСОБА_1 недіючого ідентифікатору для його входження у Єдиний портал повідомлень викривачів такими що порушили його права гарантовані п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції" та свідомим введенням його в оману;

визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, щодо відмови розгляду повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства на підставі того, що ОСОБА_2 визнав повідомлення позивача таким, що не відповідає вимогам ст. 1 ЗУ "Про запобігання корупції" неправомірними;

визнання дій начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухини, щодо надання ОСОБА_1 відповіді про попередній розгляд його повідомлення про порушення антикорупційного законодавства №41828-2025 від 07.04.2025 року такою, що не свідчить про надання йому детальної інформації про проведення попередньої перевірки за його повідомленням про порушення антикорупційного законодавства;

зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину вирішити питання, про видачу ОСОБА_1 довідки про прийняття і реєстрацію його повідомлення від 03.04.2025 року, як то визначено п.3 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О.Сухину вирішити питання про роз`яснення ОСОБА_1 прав і обов`язків викривача, як то визначено п.1 ч. 2 ст. 53-3 ЗУ "Про запобігання корупції";

зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати внесення відомостей про повідомлення ОСОБА_1 від 03.04.2025 року до Єдиного порталу повідомлень викривачів, про що повідомити його наданням відповідного ідентифікатора;

зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину організувати повторний розгляд повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства, на вимогах ЗУ "Про запобігання корупції";

зобов`язання начальника 7-го управління ДСР НП України О. Сухину, надати ОСОБА_1 детальну інформацію про попередній розгляд його повідомлення про порушення антикорупційного законодавства.

При залишенні позовної заяви без руху, суд першої інстанції встановив, що позивачем фактично заявлено одну вимогу немайнового характеру та обраховано розмір ставки судового збору за подання позовної заяви.

Натомість, позивач наполягає на тому, що ним заявлено шість вимог немайнового характеру.

Колегія суддів зазначає, що згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 6 Закону України "Про судовий збір", у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

З матеріалів справи судом встановлено, що єдиною підставою позову фактично слугує порушення (за твердженням позивача) з боку відповідача порядку прийняття, реєстрації, належного розгляду (відмови у розгляді) повідомлення ОСОБА_1 про порушення антикорупційного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Право позивача заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою, передбачено також ч. 1 ст. 21 КАС України.

В свою чергу, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Зі змісту вищенаведених процесуальних норм вбачається, що об`єднання в одній позовній заяві декількох вимог допускається за умови пов`язаності їх між собою підставами виникнення або поданими доказами, а також основних і похідних вимог.

Проаналізувавши зміст позовної заяви щодо підстав позову, колегія суддів дійшла до висновку, що всі шість вимог в частині визнання неправомірними дій та бездіяльності начальника 7-го управління Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України Сухини Олександра Олександровича виникають з однакових юридичних фактів, тобто мають єдину підставу позову, а тому є однією вимогою немайнового характеру.

При цьому, вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії, в розумінні п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України є похідними вимогами та є способом захисту прав особи, яка звернулася до суду, вважаючи такі права порушеними.

У зв`язку з цим, колегія суддів дійшла до висновку, що судом першої інстанції правильно визначено розмір ставки судового збору за подання позовної заяви у цій справі у розмірі 1211,20 грн, як за одну позовну вимогу немайнового характеру, що відображено в ухвалі суду 21.04.2025 р.

Оскільки вимоги ухвали суду від 23.04.2025 у строк встановлений судом позивачем не виконано (жодних клопотань, заяв, тощо позивач до суду не надавав), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Згідно із ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.05.2025 по справі № 520/8861/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя А.О. Бегунц
Судді В.А. Калиновський В.Б. Русанова