Справа № 420/5347/24
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 420/5347/24

адміністративне провадження № К/990/31070/25

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Уханенка С.А. перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Татарбунарського районного суду Одеської області, за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (далі - ТУ ДСА в Одеській області), Татарбунарського районного суду Одеської області, в якому просив: визнати протиправними дії ТУ ДСА в Одеській області щодо ненарахування та невиплати йому суддівської винагороди за період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно; зобов`язати ТУ ДСА в Одеській області нарахувати та виплатити йому суддівську винагороду за період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 січня 2025 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ТУ ДСА в Одеській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 20 травня 2022 року по 11 листопада 2022 року включно. Зобов`язано ТУ ДСА в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 20 травня 2022 року по 11 листопада 2022 року включно. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, а позов в цій частині залишено без розгляду. В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року залишено без змін.

21 липня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» повторно надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року. Заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить переглянути оскаржені судові рішення на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), скасувати їх в частині та направити справу на продовження розгляду в цій частині вимог.

Предметом спору у цій справі є правомірність ненарахування та невиплата суддівської винагороди за період з 20 травня по 30 листопада 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами. Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У тексті касаційної скарги підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник, зокрема, зазначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки судом апеляційної інстанції застосовано приписи частини першої статті 233 КЗпП України усупереч висновкам Верховного Суду, сформованим у постановах Великої Палати Верховного суду від 06 лютого 2025 року у справі № 990/29/22; від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 та у постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у цивільній справі № 750/13149/21.

Вирішуючи питання відкриття касаційного оскарження з вказаної підстави, Суд виходить з наступного.

Так, за приписами пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України відкриття касаційного провадження можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права, щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Водночас застосовність висновків Верховного Суду повинно здійснюватися через призму норми права, яка діє у часі та впливає на врегулювання спірних правовідносин, а відповідно і вирішення спору.

Перевіряючи доводи, наведені заявником у касаційній скарзі, Суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки у наведені ОСОБА_1 приклади справ не є релевантними до спірних правовідносин.

Так, у справі №990/29/22 предметом спору була бездіяльність Президента України щодо непризначення позивача на посаду судді Печерського районного суду міста Києва у передбачений законом строк та зобов`язання його видати такий указ на підставі та в межах рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 10 червня 2021 року № 1305/0/15-21. Висновки щодо застосування статті 233 КЗпП України у цій справі Судом не висловлювалися.

У справі №990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Натомість у цій справі, про перегляд якої просить ОСОБА_1 , суди не застосовували положення частини п`ятою статті 122 КАС України, а надавали правову оцінку поважності підстав пропуску строку, установленого статтею 233 КЗпП України.

Цивільна справа № 750/13149/21 стосувалася спору про визнання відсторонення працівника від роботи протиправним та зобов`язання допустити до роботи з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ця справа переглядалася судом касаційної інстанції за касаційною скаргою Кабінету Міністрів України, який не брав участі у її розгляді. Ключовим питанням, що вирішував Верховний Суд у справі № 750/13149/21 чи відноситься Кабінет Міністрів України до кола осіб, які відповідно до статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі, оскільки під час розгляду справи в суді першої інстанції, за твердженням заявника, порушено його права, свободи та інтереси.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Наступною підставою ОСОБА_1 указав пункт 3 частини четвертої 328 КАС України, з посиланням на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 233 КЗпП України.

Верховний Суд наголошує, що за приписами частини четвертої статті 328 КАС України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 цієї норми КАС України, вимагає не лише зазначення скаржником про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду, та який вплив такий висновок буде мати для вирішення спору по суті.

Суд також зауважує, що неодноразово вже формував висновки щодо приписів статті 233 КЗпП України, про що також згадує ОСОБА_1 , що спростовує його аргументи про відсутність таких висновків.

Крім того, як вбачається із змісту оскарженої постанови суду апеляційної інстанції, залишаючи позов без розгляду, П`ятий апеляційний адміністративний суд виходив саме з оцінки причин пропуску позивачем строку звернення до суду, які перевірялися судом, виходячи з мотивів апеляційної скарги ТУ ДСА, яка, з-поміж іншого, була обгрунтована і протиправністю ухвали суду першої інстанції від 03 грудня 2024 року про відмову у задоволенні заяви ТУ ДСА про залишення позову без розгляду.

Отже, проаналізувавши доводи заявника, Суд доходить висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності вмотивованих аргументів неправильного її (їх) застосування, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин справи та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Частиною першою статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення, зокрема, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Лише загальні посилання на наявність або відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, викладеного у постанові за відсутності вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження. Тому касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала, на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

Керуючись статтею 248, пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України,

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, Татарбунарського районного суду Одеської області, за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

2. Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

3. Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддяС.А. Уханенко