Справа № 120/4519/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 р. Справа № 120/4519/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

03.04.2025 поштою до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 11.02.2025 позивач звернувся до відповідача з заявою про виключення його з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як особу, яка була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину.

Листом від 26.02.2025 № 1760 відповідач надав відмову, посилаючись на положення ч. 1 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", згідно з якою військовозобов`язані громадяни, які прибули після відбування покарання з установ виконання покарань, підлягають взяттю на військовий облік.

Позивач вважає дії відповідача протиправними, а тому звертається до суду з позовом щодо їх оскарження.

Ухвалою від 08.04.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні).

14.05.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач вважає, що передбачені законом підстави для виключення ОСОБА_1 з військового обліку відсутні. Зокрема, позивач не досяг граничного віку перебування в запасі, не визнаний непридатним до військової служби, не втратив громадянства України та не є померлим. Факт наявності в нього у минулому судимості не є підставою для автоматичного виключення з військового обліку, оскільки така судимість не пов`язана з вчиненням злочинів проти основ національної безпеки та, відповідно до постанови КМУ № 560 від 18.05.2024, не перешкоджає мобілізації за рішенням Генерального штабу ЗСУ.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази, суд встановив, що вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 30.03.2001 ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 86-1, ч. 3 ст. 17-81, ч. 1 ст. 17-89, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 193, ст. 208 КК України в редакції 1960 року, та призначено йому покарання у вигляді 6 років позбавлення волі у виправно-трудовій колонії посиленого режиму з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності.

На підставі постанови Сокирянського районного суду Черновецької області від 28.02.2005 позивач був звільнений за ст. 81 КК України в редакції 1960 року умовно-достроково на невідбутий строк 11 місяців 2 дні.

11.02.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про виключення його з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як особу, яка була засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину.

Листом від 26.02.2025 № 1760 відповідач відмовив у вчиненні таких дій, посилаючись на відсутність для цього правових підстав.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та заявленим позовним вимогам, суд керується такими мотивами.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни проходять військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ) в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду справи судом дія воєнного стану в Україні триває.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються насамперед Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 № 3543-XII.

Так, судом встановлено, що відповідач розглянув заяву ОСОБА_1 від 11.02.2024 про виключення його з військового обліку на підставі полоежнь п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" як особи, яка раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, та відмовив у її задоволенні з посиланням на відсутність законних підстав для виключення позивача з військового обліку, оскільки стаття 37 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" в редакції Закону № 3633-ІХ від 11.04.2024 викладена у новій редакції і нею передбачено виключний перелік громадян, які підлягають виключенню з військового обліку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваних дій відповідача, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону № 2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі ? Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За змістом статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України ? у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом; іноземцями та особами без громадянства ? у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

Відповідно до Закону № 3543-XII (у редакції від 18.05.2024) мобілізація ? комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту ? на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з ч. 5 ст. 22 Закону № 3543-XII призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України ? Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України ? відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, ? відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Підстави взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього регламентуються статтею 37 Закону № 2232-ХІІ.

Так, відповідно до п. 6 ст. 37 Закону № 2232-ХІІ виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України ? у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України ? у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які:

1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими;

2) припинили громадянство України;

3) визнані непридатними до військової служби;

4) досягли граничного віку перебування в запасі.

Отже, норми статті 37 Закону № 2232-ХІІ не містить такої підстави для виключення з військового обліку осіб, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Відтак відповідач правомірно відмовив ОСОБА_1 у виключенні його з військового обліку військовозобов`язаних з посиланням на вказані законодавчі приписи, оскільки, буду суб`єктом владних повноважень, згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України може діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Окрім того суд зауважує, що згідно з пунктом 4 розділу "Загальні питання" Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від від 16.05.2024 № 560, на військову службу під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані:

- особи, звільнені з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України Про очищення влади. Такі особи, призвані на військову службу під час мобілізації, призначаються на військові посади, крім посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади;

- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, тяжкого злочину, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України;

- особи, яких раніше було засуджено до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, крім тих, які були засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи призиваються на військову службу під час мобілізації за рішенням Генерального штабу Збройних Сил, відповідних підрозділів розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ;

- засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України. Такі особи проходять військову службу виключно у відповідних спеціалізованих підрозділах військових частин.

Позивач наполягає на тому, що 11.02.2025 він звернувся до відповідача з заявою про виключення з військового обліку на підставі його приналежності до осіб, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, а тому й вирішення цього питання повинно було здійснюватися із застосуванням законодавства, чинного станом на дату подання його заяви.

Проте суд з такими доводами погодитись не може, зважаючи на те, що на час розгляду заяви позивача у відповідача були відсутні законні підстави для виключення ОСОБА_1 з військового обліку з огляду на відсутність законодавчо встановлених на те підстав.

Суд наголошує, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто діяльність органів державної влади в Україні здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом".

Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відтак необґрунтованими і такими, що не можуть бути задоволені суд визнає вимоги позивача про покладення на відповідача обов`язку вчинити дії/прийняти рішення, які не мають правової основи та апріорі вважаються незаконними.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу приписів ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 належить відмовити.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач втрачає право право на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст. 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ).

Повне рішення суду складено 08.08.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович