Справа № 135/676/25
Суддя: Волошина Т. В.
Дата ухвалення: 2025-08-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 135/676/25
Провадження № 2-а/135/6/25
РІШЕННЯ

іменем України

11.08.2025 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

розглянувши в м. Ладижин Вінницької області у порядку спрощеного позовного провадження адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

1. Виклад позиції позивача

Позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Бодачевську М.В., звернувся до суду з адміністративним позовом про скасування постанови серії ЕНА № 4654096 від 04 травня 2025 року, винесеної старшим лейтенантом поліції Закревським О.А., якою його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Позивач вважає зазначену постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення, а також через істотні порушення вимог матеріального та процесуального законодавства, допущені уповноваженою особою під час її винесення.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04 травня 2025 року постановою інспектора Відділення поліції № 3 Гайсинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Закревського О.А. серії ЕНА № 4654096, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 126 КУпАП. У вказаній постанові зазначено, що «04.05.2025 о 20:20:09 на автодорозі Р-33 / 04.05.2025 о 19:30 на автодорозі сполученням с. Оляниця м. Ладижин, неподалік АЗК Люксойл, водій ОСОБА_2 керував автомобілем Mercedes-Benz Vito, державний номер НОМЕР_1 , та під час перевірки було встановлено, що водій не має права керування цим видом транспортного засобу, чим порушив пункт 2.2 Правил дорожнього руху (щодо передачі керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом)».

Позивач категорично заперечує факт керування ним транспортним засобом за обставин, викладених у постанові. Вказує, що в тексті постанови відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт його перебування за кермом зазначеного автомобіля, ані відеозапис, ані свідчення, ані інші матеріали не наведені й не долучені до постанови. Разом з тим, у самому тексті постанови наявні істотні суперечності щодо часу та місця вчинення правопорушення: в одному фрагменті документа зазначено, що подія мала місце 04.05.2025 о 20:20:09, в іншому о 19:30 того ж дня. Аналогічні невизначеності стосуються місця події: зазначено як автодорогу Р-33, так і «автодорогу сполученням с. Оляниця м. Ладижин, неподалік АЗК "Люксойл"».

Позивач звертає увагу, що автодорога Р-33 має загальну протяжність 358,9 км, однак конкретна ділянка, на якій нібито відбулося правопорушення, не ідентифікована. Водночас зазначеної в постанові автодороги між с. Оляниця та м. Ладижин в офіційній мережі автомобільних доріг України не існує, що унеможливлює достовірне встановлення місця правопорушення, як цього вимагають приписи статті 283 КУпАП. На думку позивача, відсутність чітких, однозначних та верифікованих даних про час і місце події є підставою для скасування постанови як такої, що не відповідає вимогам законодавства щодо змісту рішення у справі про адміністративне правопорушення.

Окрім того, у постанові одночасно зазначено, що ОСОБА_1 особисто керував транспортним засобом, не маючи права на це, і що ним порушено пункт 2.2 Правил дорожнього руху, що стосується передачі керування транспортним засобом іншій особі, яка не має відповідного права. Позивач вважає, що така суперечність у правовій кваліфікації одночасне покладення відповідальності за дві взаємовиключні дії свідчить про відсутність у посадової особи чіткої правової позиції щодо об`єктивної сторони правопорушення, що унеможливлює притягнення до відповідальності в розумінні принципу юридичної визначеності.

Також позивач наголошує, що в оскаржуваній постанові адміністративне стягнення визначено у твердій грошовій сумі 3400 грн, тоді як санкція частини другої статті 126 КУпАП передбачає відповідальність у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Встановлення фіксованої грошової суми без зазначення відповідного нормативного обґрунтування (зокрема актуального розміру неоподатковуваного мінімуму) суперечить принципу законності застосування адміністративного стягнення.

Окремо позивач звертає увагу на відсутність у постанові інформації про технічний засіб, за допомогою якого нібито було здійснено відеофіксацію правопорушення. Відомості про марку, модель, серійний номер або інші ідентифікаційні дані такого засобу відсутні, що, на думку позивача, порушує вимоги частини другої статті 283 КУпАП щодо обов`язкового зазначення технічних засобів фіксації у постанові, якщо така фіксація мала місце.

З огляду на викладене, позивач вважає, що постанова серії ЕНА № 4654096 від 04.05.2025 винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, є юридично недійсною та підлягає скасуванню як така, що порушує права і свободи позивача та ухвалена без належного правового обґрунтування.

2. Виклад позиції відповідача

Представник відповідача Орленко В.В. подав до суду відзив на позов, у якому вважає подані позовні вимоги безпідставними та такими, що не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.

В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства особа має право керувати транспортним засобом лише за наявності посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії. Окрім того, водій зобов`язаний мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; реєстраційний документ на транспортний засіб; поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На вимогу поліцейського ці документи мають бути пред`явлені у спосіб, який дає можливість здійснити їх повну перевірку та фіксацію даних.

У разі порушення зазначених вимог особа підлягає адміністративній відповідальності відповідно до частини другої статті 126 КУпАП.

Представник відповідача також вказав, що відеозапис з портативного відеореєстратора поліцейського, а також запис з відеотехніки, яка перебуває у володінні третіх осіб, є належним доказом у справі про адміністративне правопорушення. Зокрема, 04.05.2025 співробітник ГУНП у Вінницькій області використовував портативний відеореєстратор з індивідуальним номером 796173. На підставі наданих відеозаписів встановлено, що поліцейські здійснювали опитування осіб з метою встановлення особи, яка керувала транспортним засобом та вчинила дорожньо-транспортну пригоду. В ході зазначеного опитування одна з осіб, присутніх на місці події, підтвердила факт керування транспортним засобом. Надалі, у службовому автомобілі працівників поліції, поліцейським були надані реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. При цьому було повідомлено про відсутність у особи посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії.

Крім того, представник відповідача зазначає, що відповідно до принципів адміністративного процесу, позивач, який заперечує факт вчинення правопорушення, повинен надати належні й допустимі докази на підтвердження своїх тверджень. Проте у даному випадку позивач не довів наявність у нього посвідчення водія відповідної категорії та не надав пояснень щодо мети свого перебування у транспортному засобі на автодорозі Р-33.

Щодо доводів позивача про неналежне зазначення місця вчинення адміністративного правопорушення та визначення адміністративного стягнення у твердій грошовій формі, представник відповідача вказує, що в постанові зазначено місце вчинення правопорушення автодорога Р-33 між населеними пунктами с. Оляниця та м. Ладижин. Норми чинного законодавства не містять обов`язку вказувати у постанові номер будинку, кілометровий знак чи інші точні геолокаційні позначення. На практиці такі позначення можуть бути фізично відсутні на місцевості, що не виключає можливості встановлення місця правопорушення іншим способом.

Також, на думку відповідача, законодавство не містить обов`язку зазначати у постанові перелік та зміст усіх доказів по справі, а також не вимагає долучення таких доказів до примірника постанови, що видається особі, притягнутій до адміністративної відповідальності. Законодавець зобов`язує лише вказати обставини, встановлені у справі, та правову норму, відповідно до якої настає адміністративна відповідальність.

З огляду на викладене, представник відповідача вважає, що постанова серії ЕНА № 4654096 від 04.05.2025 відповідає вимогам матеріального та процесуального закону в повному обсязі, а тому підстав для її скасування немає. У зв`язку з цим просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

ІІ. Рух справи, процесуальні дії суду.

15 травня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою, за клопотанням представника позивача, судом витребувано у відповідача належним чином завірену копію оскаржуваної постанови.

19 травня 2025 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, до якого додано відеозаписи з портативного відеореєстратора працівника поліції. Цього ж дня до суду надійшла завірена копія оскаржуваної постанови, витребувана ухвалою суду. Позивач відповідь на відзив не подавав.

ІІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача адвокат Бодачевська М.В. подала до суду заяву, в якій просила здійснити розгляд справи у її відсутність та за відсутності позивача. У заяві підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Також зазначила, що ознайомилася з відзивом відповідача та доданим до нього відеозаписом, і вважає, що на наданому відеозаписі не зафіксовано факту керування транспортним засобом позивачем ОСОБА_1 .

Представник відповідача Орленко В.В. у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце його проведення. Враховуючи те, що представник відповідача виклав свою правову позицію у відзиві, поданому відповідно до вимог статті 169 КАС України, суд вважає можливим розгляд справи у його відсутність.

IV. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

У відповідності до статті 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Згідно статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу.

Частинами 2, 3 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

З копії постанови серії ЕНА № 4654096 від 04.05.2025, складеної інспектором ВП № 3 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції Закревського О.А., про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у справі про адміністративне правопорушення, передбачене за частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, вбачається, що «04.05.2025 20:20:09 автодорога Р 33/04.05.2025 о 19 год 30 хв на автодорозі сполученням с. Оляниця м. Ладижин неподалік АЗК ЛЮКСОІЛ водій ОСОБА_2 керував автомобілем Мерседес Бена Віто ДНЗ НОМЕР_1 та під час перевірки було встановлено, що водій немає права керувати даним видом Т.З., чим порушив п. 2.2. ПДР передача керування ТЗ особі, яка немає права керування таким ТЗ» (а. с. 23-24).

Судом безпосередньо досліджено наданий представником відповідача відеозапис, здійснений за допомогою портативного відеореєстратора з індивідуальним номером 796173, який використовувався інспектором поліції під час складання постанови серії ЕНА № 4654096 від 04.05.2025.

На вказаному відеозаписі, тривалість якого становить близько 7 хвилин, зафіксовано спілкування працівників поліції з учасниками події поблизу автомобіля марки Mercedes-Benz Vito, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Починаючи приблизно з 00:10 хвилини, зафіксовано, як особа, пізніше ідентифікована як ОСОБА_1 , у відповідь на запитання поліцейського чітко заявляє, що саме він керував зазначеним транспортним засобом.

У подальшій частині відео (орієнтовно з 03:20 хвилини) зафіксовано, як ОСОБА_1 у службовому автомобілі поліції передає працівникам поліції реєстраційний документ на автомобіль та поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Окрім того, він особисто повідомляє, що посвідчення водія не має.

Відеозапис здійснено у відкритий спосіб, без жодних ознак втручання, тиску, примусу чи порушення прав особи. Поведінка ОСОБА_1 свідчить про добровільний характер його пояснень, спокійний стан та усвідомлення змісту поставлених запитань.

Разом із тим, на відео зафіксовано висловлювання жінки пасажирки іншого автомобіля, яка висловлює сумнів у тому, що саме ОСОБА_1 був водієм. Однак, зазначене не викликає обґрунтованих сумнівів у достовірності наданої ним інформації, оскільки ОСОБА_1 у її присутності підтверджує факт свого керування автомобілем та жодним чином не заперечує цю обставину.

Стосовно доводів позивача про те, що наданий поліцейським відеозапис не є належним доказом у справі, оскільки в оскаржуваній постанові відсутнє посилання на відповідний технічний засіб фіксації, суд зазначає таке.

Згідно з положеннями статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність або відсутність адміністративного правопорушення, вину особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема, до таких доказів віднесено й показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- та відеозапису.

Судом встановлено, що досліджуваний відеозапис був здійснений поліцейським із використанням портативного відеореєстратора з індивідуальним номером 796173 під час виконання службових обов`язків, а саме при фіксації обставин події, пов`язаної з імовірним вчиненням адміністративного правопорушення. Здійснення такого запису відповідає вимогам частини першої статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», згідно з якою працівники поліції мають право використовувати технічні засоби, що мають функції відеозапису, з метою документування правопорушень, забезпечення публічної безпеки та порядку.

Крім того, відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто мають значення для встановлення обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги чи заперечення проти них. Згідно зі статтею 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням закону.

У свою чергу, стаття 31 Закону України «Про Національну поліцію» прямо передбачає можливість застосування поліцейськими превентивних заходів, зокрема перевірки документів особи, опитування, зупинення транспортних засобів, а також застосування технічних приладів і засобів, що мають функції фото- і відеофіксації.

Отже, вказаний відеозапис здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема положень Закону України № 580-VIII, а тому в розумінні ст. 251 КУпАП є належним джерелом доказів у справі про адміністративне правопорушення.

Сама по собі відсутність у постанові посилання на конкретний технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, дійсно є порушенням вимог частини третьої статті 283 КУпАП щодо обов`язкових реквізитів постанови. Однак, таке порушення є формальним і не впливає на допустимість відеозапису як доказу у справі, оскільки не свідчить про незаконність його отримання або про порушення процесуального порядку його фіксації.

Позивач не навів жодних конкретних фактів, які б вказували на те, що відеозапис був здійснений із порушенням закону або піддавався технічному втручанню. Водночас, вказаний запис є безперервним, не містить ознак монтажу чи редагування, здійснений у відкритій формі, без тиску або порушення прав особи, яка в ньому фігурує.

Під час перегляду запису встановлено, що особа, пізніше ідентифікована як ОСОБА_1 , вільно та без примусу визнає факт керування транспортним засобом, надає документи на нього та повідомляє про відсутність посвідчення водія. Він не висловлює жодних заперечень чи застережень щодо дій працівників поліції, не оспорює своїх слів і не вказує на обставини, які б свідчили про порушення його прав чи процесуального порядку.

Відеозапис також не містить інформації, яка б свідчила про психологічний тиск, примус, порушення права на захист або інші обставини, що могли б поставити під сумнів законність дій працівника поліції. Не зафіксовано жодних дій, які викликали б обґрунтовані сумніви щодо правомірності збору доказу.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що наданий відеозапис є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом у справі про адміністративне правопорушення. Зміст відео спростовує твердження ОСОБА_1 про те, що він не керував транспортним засобом у викладених у постанові обставинах, та підтверджує факт вчинення ним дій, передбачених частиною другою статті 126 КУпАП.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух", установлюють Правила дорожнього руху України (далі ПДР України), затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.

За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; б) реєстраційний документ на транспортний засіб; ґ) чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат «Зелена картка» (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».

Пунктом 2.4 ПДР визначено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також, зокрема, пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

Вказані положення узгоджуються з приписами абзацу другого частини другої статті 16 Закону України «Про дорожній рух».

Відповідно до частини першої статті 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єктивна сторона правопорушення виражається у формі керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Згідно матеріалів справи позивача притягнуто до відповідальності зач.2 ст.126 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом, як особою, яка не має права такого керування підтверджується належними та допустимими доказами (відеозаписом).

Заперечення позивачем вказаного факту суд розцінює як намагання останнього уникнути адміністративної відповідальності. Суд звертає, що ОСОБА_1 підписано оскаржувану постанову, будь-яких заперечень ні в оскаржуваній постанові, а ні під час розгляду справи поліцейським, зі сторони ОСОБА_1 озвучено не було.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 25.06.2020 по справі №520/2261/19 правову позицію, за якої визначений частиною другою статті 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Водночас позивач, заперечуючи факт порушення ПДР в частині керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, не підтвердив жодним доказом наявність в останнього посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії, а також не зазначив обставин свого перебування на автомобільній дорозі Р 33 у транспортному засобі.

Стосовно доводів позивача щодо неналежного зазначення у постанові місця вчинення адміністративного правопорушення, суд вважає їх необґрунтованими та такими, що не мають правового значення для правильного вирішення справи.

Оскаржувана постанова містить відомості про місце вчинення правопорушення автомобільну дорогу загального користування державного значення Р-33, розташовану між населеними пунктами с. Оляниця та м. Ладижин. Вказане місце дозволяє чітко локалізувати територію, де було зафіксовано подію, що підпадає під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.

Частина третя статті 283 КУпАП визначає перелік обов`язкових реквізитів постанови у справі про адміністративне правопорушення, серед яких місце вчинення правопорушення. Закон не встановлює вимоги обов`язкового зазначення точних координат, кілометрового знаку, номера будинку або іншої деталізованої прив`язки до географічного чи адресного орієнтира.

Оскільки місце вчинення адміністративного правопорушення у постанові визначене як ділянка автодороги Р-33 між с. Оляниця та м. Ладижин, а позивач не довів факту неможливості встановлення зазначеного місця з огляду на його опис, суд вважає, що така вказівка відповідає вимогам ч. 3 ст. 283 КУпАП.

Відтак, наведені доводи позивача не свідчать про істотне порушення процесуального порядку складання постанови, яке могло б бути підставою для її скасування.

Стосовно тверджень позивача про суперечливість у зазначенні часу вчинення адміністративного правопорушення у постанові, зокрема вказівки часу 19 год 30 хв та 20 год 20 хв, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи та дослідженого в судовому засіданні відеозапису з портативного відеореєстратора, події відбувалися протягом чіткого хронологічного проміжку. Так, з відеозапису вбачається, що орієнтовно з 19 год 41 хв 04.05.2025 інспектори поліції здійснювали первинну фіксацію місця події та опитування осіб з метою встановлення особи водія автомобіля Mercedes-Benz Vito д.н.з. НОМЕР_1 , який щойно був учасником дорожньо-транспортної пригоди. Саме під час цього опитування, яке відбувалося на місці події, особа, пізніше ідентифікована як ОСОБА_1 , повідомив працівникам поліції, що саме він керував зазначеним транспортним засобом.

Отже, встановлення факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 відбулося саме у часовому проміжку, що передує 20:00, а конкретно приблизно о 19 год 30 хв, що й відображено в оскаржуваній постанові як час вчинення правопорушення.

Що ж до зазначення в постанові часу 20 год 20 хв 09 сек, то цей час відповідає подіям, зафіксованим у наступному епізоді відеозапису, коли ОСОБА_1 вже перебував у службовому автомобілі поліції та повідомляв інспектору про відсутність у нього посвідчення водія, а також передавав документи на транспортний засіб. Тобто, цей часовий орієнтир фіксує не момент правопорушення, а момент документального підтвердження відсутності у ОСОБА_1 права на керування.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що час 19 год 30 хв у постанові є обґрунтованим і відповідає дійсному моменту вчинення правопорушення, тоді як зазначення часу 20:20:09 відображає події подальшої процесуальної фіксації правопорушення. Відтак, жодних протиріч у хронології подій або неправильного застосування норм процесуального законодавства з боку працівника поліції судом не встановлено.

Разом з тим, суд критично оцінює доводи позивача щодо нібито істотної помилки у змісті оскаржуваної постанови в частині посилання на пункт 2.2 Правил дорожнього руху України, який передбачає заборону передавати керування транспортним засобом особі, що не має права на таке керування.

Суд вважає, що вказане формулювання є очевидною механічною опискою, допущеною поліцейським при зазначенні диспозиції норми, що встановлює відповідальність за порушення, передбачене частиною другою статті 126 КУпАП. У зазначеній нормі ідеться про два альтернативних діяння: керування транспортним засобом особою, яка не має права на таке керування, або передача керування такому транспортному засобу особі, яка не має права на керування. Формулювання постанови включає обидва варіанти з диспозиції частини другої статті 126 КУпАП, що відповідає її змісту.

Водночас із аналізу повного тексту постанови, матеріалів справи та доказів, досліджених у судовому засіданні, чітко вбачається, що адміністративне правопорушення інкриміновано саме у зв`язку з тим, що позивач особисто керував транспортним засобом, не маючи на те права. Жодних тверджень у постанові про передачу ним керування іншій особі не міститься, так само як і відсутні такі обставини у встановлених фактах справи.

Отже, наведене формулювання не створює двозначності у предметі правопорушення, не вводить в оману та не перешкоджає захисту прав особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, а отже не може вважатися істотним процесуальним порушенням, що тягне за собою скасування постанови відповідно до вимог статей 283, 287 КУпАП та статей 7, 9, 73 КАС України.

Суд критично оцінює доводи позивача про те, що зазначення у постанові фіксованої суми штрафу в розмірі 3?400 грн є нібито незаконним та суперечить вимогам чинного законодавства.

Санкція частини другої статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, для цілей застосування норм адміністративного та кримінального законодавства розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян становить 17 гривень (а не 50% прожиткового мінімуму, як це передбачено для податкових розрахунків).

Отже, розмір штрафу, визначений у санкції ч. 2 ст. 126 КУпАП, у 2025 році становить: 200 ? 17 грн = 3?400 гривень.

Зазначення у постанові конкретного грошового еквіваленту штрафу є не лише правомірним, а й таким, що сприяє реалізації принципу правової визначеності для особи, яка притягується до відповідальності. Суд також враховує практику адміністративних судів, відповідно до якої вказівка у постанові фіксованої суми штрафу, розрахованої на підставі визначеного законом коефіцієнта, не є порушенням вимог до форми адміністративного акта і не впливає на його дійсність.

Отже, вказане формулювання в оскаржуваній постанові повністю узгоджується з чинними нормами матеріального та процесуального права і не може бути підставою для її скасування.

V. Висновок суду

Оцінивши зібрані та досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження, а наведені ним зауваження щодо оформлення постанови від 04.05.2025 мають виключно формальний характер і не вплинули на суть адміністративного провадження, не порушили прав позивача, не перешкодили реалізації його права на захист та не позбавили постанову юридичної визначеності.

Суд установив, що зазначена постанова про накладення адміністративного стягнення відповідає вимогам статей 251, 252, 280 КУпАП, базується на фактичних даних, здобутих у передбачений законом спосіб, та винесена компетентним органом у межах його повноважень. Зміст правопорушення, інкримінованого позивачу, розкрито чітко, а адміністративне стягнення накладено з дотриманням передбачених законодавством вимог.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, лише ті порушення, які є суттєвими та призвели до порушення прав або охоронюваних законом інтересів особи, можуть бути підставою для визнання адміністративного акта недійсним. У цьому випадку таких обставин судом не встановлено.

Ураховуючи наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 126 КУпАП, та правомірність дій уповноваженої особи при винесенні постанови, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

У зв`язку з викладеним, адміністративний позов слід залишити без задоволення, а постанову серії ЕНА № 4654096 від 04.05.2025 без змін.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, всі судові витрати позивача залишаються за ним.

Керуючись ст.ст. 77, 132, 139, 243-246, 250, 286 КАС України, ст. ст. 251, 288 КУпАП, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя