Справа № 420/12298/25
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): під час воєнного стану: у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років, оформлену листом Військової частини НОМЕР_1 від 03 квітня 2025 року № 3739;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 звільнити військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): під час воєнного стану: у зв`язку з самостійним вихованням дитини (дітей) віком до 18 років на підставі рапорту останнього, поданого в березні 2025 року.

Позивач зазначає, що відповідач необгрунтовано відмовлено в задоволенні його рапорту про звільнення. Підстави для звільнення з військової служби визначає стаття 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Згідно з підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). У відповідності до пункту 3 частини 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Позивач надав відповідачу всі підтверджуючі документи, зокрема, копію свідоцтва про народження дітей, в яких зазначено, що батьком дитини є ОСОБА_1 , копії судових рішень, які набрали законної сили, якими встановлені факти та обставини самостійного виховання позивачем дітей віком до 18-років . Від так, доводи відповідача, викладені у листі від 03 квітня 2025 року № 3739, про відсутність підстави для задоволення рапорту про звільнення з лав Збройних Сил України, не відповідають дійсності, є помилковими та не грунтуються на положеннях нормативно-правових актів.За таких обставин, відмова Військової частини НОМЕР_1 , викладена у листі Військової частини НОМЕР_1 від 03 квітня 2025 року № 3739, звільнити ОСОБА_1 із військової служби є очевидно протиправною.

Ухвалою від 28.04.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. Справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому стверджує, що згідно п.п.14 ч.5 Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби (Додаток 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року), для звільнення військовослужбовця під час дії воєнного стану, звільняються з військової служби через сімейні обставини у випадку коли він самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду повинні бути надані - один із документів:

- копія свідоцтва про смерть одного з батьків,

- або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим,

- або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав,

- або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі,

- або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України);

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2018 року про розірвання шлюбу та рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, не є рішеннями суду про встановлення факту самостійного виховання дитини (дітей), як це передбачено Додатком 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Отже, з огляду на відсутність в додатках до рапорту на звільнення ОСОБА_1 підтверджуючих документів про самостійне виховання дітей (мати їх спільних дітей не позбавлена батьківських прав, відсутнє рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дітей), відсутність підтверджуючих документів про самостійне утримання дітей (наявність рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_2 та відсутність доказів не сплати останньою аліментів) вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження існування підстав для звільнення, визначених підпунктом "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини 1 статті 135 СК України.

Позивач у відповіді на відзив ще раз звернув увагу суду на те, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року у цивільній справі № 495/6883/24, яке набрало законної сили 14 січня 2025 року, визначено місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , разом з батьком ОСОБА_1 , у зв`язку з фактом самостійного виховання та утримання дітей батьком ОСОБА_1 без участі матері.

Ухвалою від 02.05.2025 суд витребував у відповідача докази по справі.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.03.2022 на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 призваний по мобілізації, на особливий період, та направлений для проходження військової служби за мобілізацією, на особливий період, до Військової частини НОМЕР_2 .

З 03 лютого 2025 року по теперішній час позивач перебуває на військовій службі за мобілізацією, на особливий період, у Військовій частині НОМЕР_1 у військовому званні "солдат", що підтверджується довідкою (форма 5) військової частини НОМЕР_1 від 09 квітня 2025 року № К/1240.

ОСОБА_1 є батком двох дітей - ОСОБА_5 , 2007 року народження та ОСОБА_6 2012 року народження.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2018 року у цивільній справі № 495/10061/17, яке набрало законної сили 10 квітня 2018 року, шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 28 серпня 2005 року виконавчим комітетом Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис № 13, розірвано.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року у цивільній справі № 495/6883/24, яке набрало законної сили 14 січня 2025 року, розглянуто позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. В резолютивній частині рішення суд задовольнив позов в повному обсязі. Визначив місце проживання неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , що також проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з фактом самостійного виховання та утримання дітей батьком ОСОБА_1 без участі матері. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму.

Рішення суду набрало законної сили 14.02.2025.

У березні 2025 року ОСОБА_1 по команді подано до Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пункту 3 частини 11 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, яких самостійно виховує та утримує за рішенням суду.

До вказаного рапорту подані документи, які підтверджують наявність підстав для звільнення, зокрема:

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 27 червня 2007 року на ім`я ОСОБА_4 ;

- копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 03 січня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 ;

- копія рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2018 року у цивільній справі № 495/10061/17, яке набрало законної сили 10 квітня 2018 року;

- копія рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року у цивільній справі № 495/6883/24, яке набрало законної сили 14 січня 2025 року.

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 № 3739 за результатами розгляду вказаного рапорту ОСОБА_1 повідомлено про те, що ним до рапорту не долучені належні, передбачені чинним законодавством документи, які б у своїй сукупності підтверджувати наявність в нього сімейної обставини, яка б надавала право на звільнення з лав Збройних Сил України, а тому на сьогодні у військової частини НОМЕР_1 відсутні підстави для задоволення рапорту про звільнення з лав Збройних Сил України.

Таким чином, відповідач відмовив ОСОБА_1 у задоволенні його рапорту та звільненні з лав Збройних Сил України у запас на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та пункту 3 частини 12 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): під час дії воєнного стану: у зв`язку з наявністю дітей віком до 18 років, яких самостійно виховує та утримує за рішенням суду.

Позивач вважає вищевказані дії відповідача, якими йому надано відмову у звільненні з лав Збройних Сил України, протиправними, тому звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України", на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану в Україні" введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

При цьому, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.

Станом на час розгляду справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, врегульовано положеннями Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 № 2232- XII (далі Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-ХІІ).

Статтею 26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час подання позивачем рапорту про звільнення з військової служби), визначено підстави для звільнення з військової служби.

Відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції станом на час подання рапорту) військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах:

- військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час дії воєнного стану: г) через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

А згідно ч. 12 ст. 26 Закону № 2232 військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах:

3) під час дії воєнного стану:

- військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Таким чином, у випадку самостійного виховання дитини (дітей) віком до 18 років, військовослужбовець за його бажанням може бути звільнений з військової служби під час дії воєнного стану.

Згідно п.п.14 ч.5 Переліку документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби (Додаток 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року), у разі коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду військовослужбовцем, подаються:

- копія свідоцтва про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства (материнства) особи;

- один із документів: копія свідоцтва про смерть одного з батьків, або копія рішення суду про визнання одного із батьків безвісно відсутнім, або оголошення померлим, або копія рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або копія вироку суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (копія рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України);

Додані до рапорту позивача про звільнення копія рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07 березня 2018 року про розірвання шлюбу та копія рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 грудня 2024 року про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів, відповідач не вважає судовими рішеннями, які встановлюють факт самостійного виховання та утримання дітей, на чому наполягає позивач.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 15 Сімейного кодексу України (далі- СК України), сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Згідно ст.151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів, в той час як батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні, та мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Стаття 157 Сімейного кодексу України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. В тих випадках, коли батьки, внаслідок розірвання шлюбу або з інших причин, не проживають спільно, можуть виникати спори щодо участі у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини та порядку зустрічей з дитиною того батьків, хто проживає окремо. Так, частиною третьою статті 157 Сімейного кодексу України встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України).

При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

За аналізом наведених норм можна дійти висновку, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини,

Необхідною умовою при вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі абз.11 пп. "г" п.2 ч.4 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", є встановлення факту одноосібного виховання та утримання дитини, яке вирішується судом в окремому судовому провадженні.

Рішення суду у цивільній справі № 495/6883/24, про встановлення місця проживання дітей з батьком не підтверджує в повній мірі факт самостійного виховання та утримання позивачем його двох дітей, оскільки проживання батьків окремо та розірвання шлюбу не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від обов`язку та не позбавляє права брати особисту участь у вихованні дитини, та її утриманні. Відомостей про позбавлення колишньої дружини позивача батьківських прав, відібрання дітей у матері рішення суду не містять. За змістом рішення суду з 2022 року діти проживають у тітки позивача, батько здійснює банківські перекази. Згідно актів обстеження умов проживання мати та батька було встановлено, що у матері не створено умов для проживання та виховання дітей, а за місцем проживання батька у дітей є все необхідне для нормального проживання і діти не бажають змінювати своє місце проживання. Крім того, рішенням суду з матері стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Мати не позбавлена батьківських прав, отже, не позбавлена обов`язку щодо їх виховування та утримування до 18 років. В рішенні районного суду взагалі не надавалася оцінка та не досліджувалися будь-які факти та докази, що свідчать про неналежне виховання та утримання ОСОБА_2 своїх дітей.

Суд дійшов висновку, що для набуття статусу "одинока матір", "одинокий батько", необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Розірвання шлюбу на підставі рішення суду та встановлення місця проживання дитини з батьком включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини,але не підтверджує наявність у позивача статусу "одинокий батько".

Під самостійним вихованням дитини віком до 18 років необхідно розуміти утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. Тому підтвердженням самостійного виховання військовослужбовцем (одним із батьків) неповнолітньої дитини, у розумінні підпункту г) пункту 2 частини 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", може бути: свідоцтво про смерть другого з батьків дитини; рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків дитини; рішення суду про визнання другого з батьків дитини недієздатним; рішення суду про визнання безвісті відсутнім другого з батьків тощо. Вказані документи об`єктивно дозволяють підтвердити факт відсутності обов`язку щодо участі матері у вихованні дитини та, як наслідок, наявність підстав для звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону № 2232-XII.

У даному випадку відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дітей ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав. Зокрема, і відсутні достатні докази того, що мати не приймає участі в утриманні дитини, що б свідчило про те, що мати ухиляється від обов`язку щодо утримання дитини.

У законодавстві відсутнє формулювання поняття "самостійне виховання дітей одним з батьків". Водночас, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №693 від 07.07.2021, містить визначення термінів "одинока мати" та "одинокий батько". Так, одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.

Таким чином, з огляду на зазначене вище суд дійшов висновку про те, що оскільки матір не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, а тому відсутні підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітніх дітей.

За висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду викладеними у постанові від 28.09.2022 у справі №580/251/21 для визнання статусу "одинокої матері" необхідно встановити дві ознаки: вона і виховує дитину, і сам її утримує. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. У постанові від 13.06.2018 по справі №822/2446/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що правовий статус поняття одинокого батька не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття одинокої матері, тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ.

Враховуючи зазначене вище в сукупності суд вважає, що батька можна визнати таким, що виховує дитину самостійно, тобто без матері, тільки за наявності реальних перешкод для матері дитини здійснювати свій обов`язок щодо виховання дитини, зокрема, позбавлення матері батьківських прав, визнання безвісно відсутньою чи померлою. Саме по собі розірвання шлюбу, не перебування батьків у шлюбі, реєстрація місця проживання матері окремо від дитини не передбачає, що дитина виховується без матері.

З урахуванням викладеного, позивачем не надано доказів, які б свідчили про самостійне виховання дітей до 18 років, зокрема, встановлення факту одноосібного виховання дітей, у суду відсутні правові підстави для визнання протиправною відмову відповідача у задоволенні рапорту та зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення позивача з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч. 4 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу".

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА

.