Справа № 750/7087/25
Суддя: Супрун О. П.
Дата ухвалення: 2025-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 750/7087/25
Провадження № 2-а/750/178/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова в складі:

суддіСупруна О.П.,
секретар за участюОСОБА_1 , представника позивача адвоката Журби В.С., представника відповідача Федоренка О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу № 750/7087/25 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

в с т а н о в и в :

27.05.2025 позивачка через адвоката Кушнеренка Є.Ю. звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧГ № 001670 від 20.05.2025. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.05.2025 об 11 год. 30 хв. за адресою м. Чернігів, вул. Шевченка, 26 уповноваженою особою Деснянського відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Держаної міграційної служби України головним спеціалістом Рудяк Мариною Олександрівною було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001684, за змістом якого 20.05.2025 виявлено громадянку Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка, на думку представника ДМС України, порушила законодавство про правовий статус іноземців та ОБГ, а саме: проживала на території України за недійсним паспортом для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданим 27.03.2025, термін дії якого закінчився з 28.03.2025. Начальником Деснянського відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Держаної міграційної служби України Меженним Олександром Сергійовичем було розглянуто зазначений протокол та винесено постанову серії ПН МЧГ № 001670 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), за порушення ч.ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9, ч. 22 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн у дохід держави. Оскаржувану постанову позивачка вважає неправомірною, оскільки фактично проживає на території України з 2021 року на підставі тимчасової посвідки на проживання, а з 16.05.2024 на підставі посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 (дата закінчення строку 14.05.2034). Зареєстрована та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Під час перебування в Україні офіційно звернулася до державної податкової служби, де їй було присвоєно РНОКПП НОМЕР_3 . Термін дії паспорта громадянина Республіки Білорусь закінчився 27.03.2025, однак у зв`язку з припиненням політичних відносин між Україною та Республікою Білорусь, припиненням діяльності на території України консульств республіки, об`єктивно не має можливості здійснити обмін паспортного документа, про що зазначила в поясненнях у протоколі.

Ухвалою судді від 29.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі, яку призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами та визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

У встановлений статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом КАС України) строк відповідач подав відзив, у якому просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачка, яка є громадянкою Республіки Білорусь, 16.05.2025 отримала посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 строком дії до 14.05.2034. Наявність дійсного паспортного документа є обов`язковою умовою законного перебування в Україні іноземців, які отримали посвідку на постійне проживання в Україні. 20.05.2025 на підставі частини другої статті 203 КУпАП за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України за недійсним паспортним документом, термін дії якого закінчився, стосовно позивачки посадовою особою Деснянського відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001684. Відповідно до наведених у протоколі пояснень позивачка свою вину визнає, що було враховано при визначені розміру штрафу. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення 20.05.2025 посадовою особою Деснянського відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області винесено постанову серії ПН МЧГ № 001670 про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 3 400 грн, яку позивачка отримала 20.05.2025, що підтверджується підписом. Доводи позивачки, що адміністративна відповідальність для іноземця за частиною другою статті 203 КУпАП настає саме у випадку недійсності посвідки на проживання, є безпідставними, оскільки виходячи зі змісту зазначеної норми вона передбачає три окремі підстави для притягнення іноземця до адміністративної відповідальності за порушення встановлених законодавством вимог щодо необхідних для проживання в Україні документів, однієї з яких достатньо для накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою суду від 16.07.2025, за клопотанням представника відповідача, призначено розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін на 05.08.2025.

У судовому засіданні представник позивача просила позов задовольнити, представник відповідача відмовити в його задоволенні.

Позивач до суду не з`явилася, про причини неявки не повідомила.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі докази, суд дійшов наступних висновкі в.

У судовому засіданні встановлено, що позивачці, яка є громадянкою Республіки Білорусь, Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області видано посвідку на постійне проживання № НОМЕР_2 від 16.05.2024.

17.07.2021 Головним управлінням ДПС у Чернігівській області позивачці видано картку платника податків та присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб платників податків НОМЕР_3 .

Згідно з витягом із Реєстру територіальної громади № 2025/006606752 від 20.05.2025 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; дата реєстрації 10.01.2022.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VІ (далі Закон № 3773-VІ) іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частина перша статті 9 Закону № 3773-VІ передбачає, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного ним Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Згідно з абзацом 1 частини 22 статті 4 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ. Іноземець або особа без громадянства у разі втрати або обміну паспортного документа, а так само втрати чи викрадення посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання повинні протягом трьох робочих днів письмово повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пункт 16 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VІ визначає, що паспортний документ іноземця документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Деснянським відділом у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області встановлено, що позивачка в порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, проживала на території України за недійсним паспортним документом, оскільки оформлений на її ім`я паспорт громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданий 27.03.2013, діяв до 27.03.2025.

Частина друга статті 203 КУпАП установлює, що перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території Украйні без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

20.05.2025 на підставі частини другої статті 203 КУпАП за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме за проживання на території України за недійсним паспортним документом, термін дії якого закінчився, стосовно позивачки посадовою особою Деснянського відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МЧГ № 001684.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення 20.05.2025 посадовою особою Деснянського відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області винесено постанову серії ПН МЧГ № 001670 про накладання адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 3 400,00 грн, яку позивачка отримала 20.05.2025, що підтверджується її підписом.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок та правові підстави їх перебування на території України.

Відповідно до вимог статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 4 Закону № 3773-VІ визначено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

У розумінні частини 17 статті 1 Закону № 3773-VІ посвідка на постійне проживання документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини 22 статті 4 Закону № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

За визначенням частини 17 статті 1 Закону № 3773-VІ паспортний документ іноземця це документ, що виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною.

Таким чином, паспортний документ іноземця визначає наявність між особою та державою соціально-політичний зв`язок, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною, в той час як посвідка на проживання (тимчасова або постійна) посвідчує та підтверджує саме право іноземця на проживання в Україні.

Суд звертає увагу на те, що положеннями частини другої статті 203 КУпАП, на підставі якою відповідачем притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, передбачена адміністративна відповідальність за «перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, за недійсними документами чи документами, термін дії яких закінчився».

Аналіз вищевказаної норми дає підстави для висновку про те, що адміністративна відповідальність за частиною другою статті 203 КУпАП настає у наступних випадках: 1) перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів; 2) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні; 3) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України за недійсними документами; 4) проживання іноземцем або особою без громадянства на території України за документами, термін дії яких закінчився.

Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 є громадянкою Республіки Білорусь, про що свідчить копія її паспорта, строк дії якого датований до 27.03.2023. У той же час, ОСОБА_2 отримала право проживати на території України, що підтверджується тимчасовою посвідкою на постійне проживання від 16.05.2024 № НОМЕР_2 , яка дійсна до 14.05.2034, що підтверджує її право на постійне проживання на території України (а.с.12).

Факт наявності в позивача посвідки на проживання в Україні визнається відповідачем, а відтак у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» ОСОБА_2 уважається такою, що перебуває в Україні як іноземець на законних підставах.

Відповідно до пункту 17 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Із урахуванням зазначеної норми права, суд уважає, що проживання позивача, який документований посвідкою на постійне проживання в Україні, з протермінованим паспортом громадянина Республіки Білорусь для виїзду за кордон, не створює склад адміністративного правопорушення передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, оскільки посвідка на постійне проживання підтверджує право позивача на проживання в Україні.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу проводиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 247 КУпАП обставинами, що виключають провадження в справі про адміністративне правопорушення, зокрема є: відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

За змістом статей 245, 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність; повинен своєчасно, всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, вирішити її в точній відповідності до закону тощо.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, з урахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача покладається на відповідача.

За встановлених обставин, суд дійшов висновку про недоведеність факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Із огляду на вищевикладене, оскаржувану постанову про притягнення до адміністративної відповідальності позивача за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 203 КУпАП, та накладення стягнення у виді штрафу в розмірі 3 400 грн 00 коп. належить скасувати, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ураховуючи статтю 28 Правил адвокатської етики, затверджених 09.06.2017 Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 2017 року, необхідно дотримуватись принципу "розумного обґрунтування" розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Правничу допомогу позивачці надавав адвокат Кушнеренко Є.Ю. на підставі договору про надання правничої допомоги № 237 від 20.05.2025. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера № 237 від 20.05.2025 Ковальчук К.О. сплатила адвокату 4 000,00 грн за надання правничої допомоги.

Ураховуючи заперечення відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, складність справи, її значення для сторін, обсяг матеріалів у справі, кількість підготовлених процесуальних документів, кількість та тривалість судових засідань, тривалість розгляду справи судом, суд визначає витрати на правничу допомогу в сумі 2 000,00 грн, що відповідатиме критеріям їх дійсності, необхідності, обґрунтованості та розумності їх розміру..

Також, відповідно до статті 139 КАС на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 2, 6-10, 72, 77, 90, 241-246, 255, 286, 292, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ПН МЧГ № 001670 від 20.05.2025, винесену начальником Деснянського відділу у місті Чернігові Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Держаної міграційної служби України Меженним Олександром Сергійовичем про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 3 400,00 грн за адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, скасувати і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області 2 000 грн 00 коп. (дві тисячі гривень 00 копійок) у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 605 грн 60 коп. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, місцезнаходження: вул. Шевченка, 51а, м. Чернігів, код ЄДРПОУ - 37804450.

Суддя