Справа № 420/32076/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/32076/24

Головуючий І інстанції: Самойлюк Г.П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві і Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 19.02.2025р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

15.10.2024р. ОСОБА_1 звернувсь до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Одеській області та ГУ ПФУ в м.Києві, в якому просив суд:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 13.09.2024р. №31 щодо відмови зарахувати йому до загального стажу період роботи з 01.01.1992р. по 01.12.2000р. та відмови у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати йому до загального стажу період роботи з 01.01.1992р. по 01.12.2000р., та зарахувати стаж у пільговому обчисленні один рік роботи за один рік і шість місяців за період з 15.04.1987р. по 31.12.1990р. та призначити пенсію за віком з дати виникнення права на її призначення, а саме з 26.08.2024р.;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м.Києві виплатити йому пенсію за віком з дати виникнення права на її призначення, а саме з 26.08.2024р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він звернувся до ГУ ПФУ в м.Києві із заявою про призначення йому пенсії за віком. Однак, 13.09.2024р. ГУ ПФУ в Одеській області було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за №31, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач наголошує, що певні недоліки в оформленні трудової книжки не є підставою для відмови у призначенні пенсії за віком, а відмова відповідача, на його думку, є протиправною та порушує право на гідне пенсійне забезпечення, що передбачене чинним законодавством.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 13.09.2024р. №31 стосовно відмови ОСОБА_1 у зарахуванні до загального стажу період роботи з 01.01.1992р. по 01.12.2000р. на території Російської Федерації та відмови у призначенні пенсії за віком. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і прийняти відповідне рішення, зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи в російській федерації з 01.01.1992р. по 01.12.2000р., та зарахувати стаж у пільговому обчисленні один рік роботи за один рік і шість місяців за період з 15.04.1987р. по 31.12.1990р., та призначити пенсію за віком з дати виникнення права на її призначення, а саме з 26.08.2024р. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в м.Києві на ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представники ГУ ПФУ в м.Києві та ГУ ПФУ в Одеській області подали апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Одеській області посилається на те, що рішення суду першої інстанції було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання та неповного з`ясування судом обставин справи, у зв`язку із чим, просило скасувати дане рішення суду та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в м.Києві у поданій ним апеляційній скарзі також зазначив, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду від 19.02.2025р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_1 повністю.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Одеській області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

04.04.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в м.Києві та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

07.04.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Одеській області, у якому ОСОБА_1 заперечував стосовно її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для їх задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), після досягнення 60-річного віку, 06.09.2024р. звернувся до ГУ ПФУ в м.Києві стосовно призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності заяву позивача розглянуто ГУ ПФУ в Одеській області.

За результатами розгляду заяви та доданих документів ГУ ПФУ в Одеській області прийнято рішення від 13.09.2024р. №31 про відмову в призначенні пенсії.

Цим рішенням за доданими документами до страхового стажу позивача не зараховано період роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 03.10.1984р., а саме:

- період роботи на території російської федерації з 01.01.1992р. по 01.12.2000р., оскільки з 01.01.2023р. російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.;

- період роботи з 14.12.2000р. по 25.09.2003р., у зв`язку із тим, що відсутня назва підприємства, яке вносило запис про прийняття на роботу, в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про перебування в трудових відносинах з підприємством «Інтзв`язок»;

- період роботи з липня по серпень 2024р., оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутня інформація про суми заробітку та сплату страхових внесків за цей період.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині не зарахування до страхового стажу період роботи з 01.01.1992р. по 01.12.2000р. при призначенні пенсії за віком, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості і доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення ГУ ПФУ в Одеській області.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел врегульовуються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

Частиною 1 ст.9 Закону №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

За визначенням, наведеним у ч.1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч.4 цієї статті, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим же Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Як вбачається із матеріалів даної справи, підставою для неврахування спірного періоду роботи позивача (з 01.01.1992р. по 01.12.2000р.) став факт припинення участі російської федерації в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. (починаючи з 01.01.2023р.).

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, судова колегія насамперед звертає увагу, що у відповідності до вимог ст.48 Кодексу законів про працю України, норми якої кореспондуються з ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Вказаним нормам відповідає також і п.1 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637), за приписами якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5). У довідці повинно бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У свою чергу, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.

Так, під час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком, позивач підтверджував страховий стаж записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 03.10.1984р., зокрема, і щодо спірного періоду його роботи на Крайній Півночі з 15.04.1987р. по 01.12.2000р. у Спеціалізованому управлінні електромонтажних робіт №18 об`єднання «Сібнафтокомбінат».

У цьому контексті, варто зазначити про те, що на час здійснення позивачем трудової діяльності у відповідний період діяла Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р., укладена в тому числі між Україною та російською федерацією, у відповідності до якої, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.

Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди».

Держави-учасниці вказаної Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.

Статтею 5 Угоди передбачено, що вона поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Згідно з ч.2 ст.6 Угоди, для встановлення права на пенсію, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.

За приписами ч.2 ст.13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з цієї Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають.

У контексті обставин даної справи системний та цільовий способи тлумачення вказаних норм дають судовій колегії підстави дійти висновку, що денонсація Угоди від 13.03.1992р. російською федерацією означає лише те, що Угода припинила породження зобов`язань російської федерації у майбутньому, проте жодним чином не впливає на права, зобов`язання або ж юридичне становище учасників цієї Угоди, які виникли в результаті її виконання, - вони зберігаються і після припинення вказаної Угоди.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірний період роботи ОСОБА_1 був належним чином підтверджений записами у трудовій книжці (що, власне, і не спростовувалося відповідачем), а отже й підстави для неврахування його до страхового стажу були відсутні.

Жодних належних і допустимих доказів зворотного, як уже зазначалося вище, до суду надано не було та матеріали справи не містять.

Окрім того, відповідно до п.5 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, період роботи до 01.01.1991р. в районах Крайньої Півночі, і місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу PCP, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01.01.1991р.

Цією ж нормою передбачено, що пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради1 Союзу PCP від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу PCP від 10.02.1960р. №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу PCP від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу PCP від 26.09.1967р. «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Разом із тим, пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, чи довідки, в яких вказано період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Як уже зазначалося колегією суддів вище та підтверджується матеріалами справи, позивач в період 15.04.1987р. по 01.12.2020р. працював у Спеціалізованому управлінні електромонтажних робіт №18 об`єднання «Сібнафтокомплектмонтаж» (пізніше - Сібкомлектмонтажтрансналадка», пізніше - ВАТ «Сібкомплектмонтаж-Спеціалізоване управління електромонтажних робіт « 18»).

Для підтвердження роботи в місцевості, прирівняної до району Крайньої Півночі, ОСОБА_1 надав відповідачу оригінал трудової книжки, в якій містяться записи щодо укладення трудового договору.

Однак, даний період роботи позивача зараховано рік за рік, тобто без пільгового обчислення один рік роботи за один рік та шість місяців.

Перелік же районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія указів Президії Верховної Ради Союзу PCP від 10.02.1960р. від 26.09.1967р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», визначений постановою Ради Міністрів СРСР від 10.11.1967р. №1029 (в редакції постанови Ради Міністрів СРСР від 03 січня 1983 року №12).

Колегія суддів наголошує, що за змістом вищевказаних норм, для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено періоди роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

А тому, у даному випадку, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Тобто, враховуючи викладене, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для зарахування позивачу стажу в пільговому обчисленні один рік роботи за один рік та шість місяців, а саме з 15.04.1987р. по 31.12.1990р.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційних скаргах відповідачів.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційних скарг, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 05.08.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко