Справа № 754/9096/25
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2025-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 754/9096/25 Суддя (судді) першої інстанції: Галась І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Ключковича В.Ю.

Суддів: Беспалова О.О., Грибан І.О.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач, апелянт) звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України передано на розгляд Солом`янського районного суду міста Києва.

Ухвала суду мотивована тим, що відповідно до інформації про задеклароване/ зареєстроване місце проживання особи №132188149 від 10.06.2025 року позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 27.03.2007 року і по теперішній час. Відповідач зареєстрований в АДРЕСА_1 . Зважаючи на місце реєстрації позивача та місце знаходження відповідача, відсутні підстави вважати, що позовна заява була подана до Деснянського районного суду міста Києва з дотриманням правил підсудності адміністративних справ.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції по справі №754/9096/25 та повернути справу до Деснянського суду м. Києва для прийняття до провадження.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує наступним.

Відповідно до довідки, складеної головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку С.М. Плюхіною у вигляді Акту за підписами двох свідків- сусідів, позивач постійно проживає на території Деснянського району міста Києва; позивач є особою з інвалідністю армії 2 гр., пересування від місця проживання на значні для нього відстані (Солом`янський суд м. Києва знаходиться в чотирьох годинах шляху від його місця проживання, згідно посилання (https://maps.app.goo.gl/rxpdA9E1mTGc2DxX8), завдасть йому больових відчуттів та погіршення загального стану здоров`я, після тривалої для нього подорожі він не в змозі буде сприймати події судового процесу та приймати адекватну участь в судовому спорі, тим самим суд першої інстанції позбавляє його фізично можливості на отримання правосуддя.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу подано не було, що не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно з частиною першою статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Положеннями частини першої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

З аналізу вищенаведеної правової норми вбачається, що для рішень, дій або бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які допущені стосовно конкретної фізичної особи, встановлена альтернативна підсудність - за вибором позивача. Альтернатива полягає у вільному виборі позивачем суду, до якого він може звернутися: за його місцем реєстрації (проживання) або за місцезнаходженням відповідача.

Отже, колегія суддів вважає, що стаття 25 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язує підсудність справи за вибором позивача з зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача.

Основним нормативно-правовим актом, що регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (далі - Закон №1382-IV).

Відповідно до абзаців 4, 5 статті 3 Закону України №1382-IV місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Наведені положення Закону України №1382-IV зазнали змін, у зв`язку з прийняттям Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05 листопада 2021 року №1871-IX (далі - Закон №1871-IX), який набрав чинності з 01 грудня 2021 року.

Декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом (частина перша статті 3 Закону № 1871-IX).

Згідно визначень, закріплених у статті 2 Закону, декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади; реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Відповідно до статті 3 Закону № 1871-ІХ декларування та реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється з метою:

1) створення умов для реалізації прав особи, зокрема виборчих прав, права на участь у місцевому самоврядуванні, на отримання соціальних, публічних послуг, у випадках, передбачених законом;

2) ведення офіційного листування та здійснення інших комунікацій з особою;

3) використання знеособлених даних реєстрів територіальних громад для обґрунтованого розроблення органами державної влади та органами місцевого самоврядування програм економічного і соціального розвитку адміністративно-територіальних одиниць, визначення правомочності зборів жителів територіальної громади, для статистичних, наукових та інших потреб у визначених законом та актами Кабінету Міністрів України випадках.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1871-ІХ, особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Згідно із положеннями статті 5 цього Закону громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Порядок декларування та реєстрації місця проживання визначений у розділі ІІІ Закону № 1871-ІХ.

Статтею 26 Закону №1871-ІХ передбачено, що за заявою особи, яка декларує або реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласника) житла, представників, законних представників особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника (далі - суб`єкт звернення) орган реєстрації видає витяг із реєстру територіальної громади, що підтверджує зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, виключення інформації з реєстру територіальної громади про місце проживання (перебування) особи.

Витяг із реєстру територіальної громади - це документ у паперовій або електронній формі, що підтверджує відомості про місце проживання (перебування) особи або інформацію про відсутність таких відомостей на дату та час формування витягу.

Відповідно до пункту 2 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1871-ІХ для підтвердження інформації про місце проживання (перебування), зареєстроване до набрання чинності цим Законом, особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до:

1) паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки;

2) паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон;

3) витягу з реєстру територіальної громади.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (Закон № 5492-VI) Єдиний державний демографічний реєстр - це електронна інформаційно-комунікаційна система, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання і поширення визначеної цим Законом інформації про особу та про документи, що оформлюються із застосуванням засобів Реєстру, із забезпеченням дотримання гарантованих Конституцією України свободи пересування і вільного вибору місця проживання, заборони втручання в особисте та сімейне життя, інших прав і свобод людини та громадянина.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 5492-VI до Реєстру, серед іншого, вноситься інформація про відомості про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи, зняття особи з реєстрації місця проживання або про зміну місця проживання (перебування) особи.

Під час розгляду справи судом, на підставі інформації про задеклароване/ зареєстроване місце проживання особи №132188149 від 10.06.2025 року встановлено, що позивач зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 27.03.2007 року і по теперішній час (а.с.15).

Відповідні відомості також підтверджуються записами в паспорті позивача (ст.14) (а.с.10).

Покликання позивача в обґрунтування доводів апеляційної скарги на довідку, що складена головою правління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Світлодар» С.М. Плюхіною без номеру, дати та документів, що підтверджують повноваження підписанта (а.с.12), не заслуговують на увагу, оскільки інформація в цій довідці не спростовує інформацію в паспорті та Єдиному державному демографічному реєстрі, яка відповідно до Закону № 1871-ІХ та Закону № 5492-VI є належними доказами зареєстрованого постійного місця проживання особи.

До того ж, відповідно до приписів частини першої статті 4 Закону № 1871-ІХ особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування), яке, в разі його зміни, особа зобов`язана задекларувати або зареєструвати протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) (частина перша статті 5 Закону № 1871-ІХ).

Отже, для обґрунтованого висновку про те, що позивач дійсно постійно проживає в іншому місці, ніж офіційно зареєстроване, останній має виконати вимоги Закону № 1871-ІХ та зареєструвати або задекларувати таке місце проживання.

Правову позицію аналогічного змісту викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2024 року у справі № 140/29885/23.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення чинного законодавства України при постановленні оскаржуваної ухвали із дотриманням норм процесуального права, а тому, підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 195, 250, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя доповідач: В.Ю. Ключкович

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Грибан