Справа № 420/9102/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/9102/24
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року (суддя Андрухів В.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 20.01.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

22 березня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №07 від 13.02.2024, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.08.1991 по 13.08.1994 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.09.1991;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.02.2024 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що 05.02.2024 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності. З урахуванням принципу екстериторіальності заяву позивачки розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яке Рішенням №07 від 13.02.2024 відмовило їй в призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, до страхового стажу позивачки не зараховано період роботи з 15.08.1991 по 13.08.1994 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 15.09.1991, оскільки дата звільнення (13.08.1994) календарно не відповідає даті наказу на звільнення (25.06.1994). Наявна розбіжність більше місяця, яка потребує уточнення.

Апелянт вважає, що для зарахування страхового стажу позивачці необхідно долучити уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів.

Позивачка своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалася, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачці ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлена інвалідність другої групи за загальним захворюванням з 06.12.2023р. по 01.12.2024р., що підтверджує Довідка до акта огляду МСЕК від 06.12.2023р. (а.с. 7).

05.02.2024 року позивачка звернулася до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою про призначення пенсії по інвалідності.

За принципом екстериторіальності заяву позивачки розглянуто Головного управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, яке рішенням №07 від 13.02.2024 року відмовило позивачці в призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 9).

Згідно даного рішення до страхового стажу позивачки не зараховано період роботи з 15.08.1991 по 13.08.1994, відображений у трудовій книжці НОМЕР_1 від 15.09.1991, оскільки дата звільнення (13.08.1994) календарно не відповідає даті наказу на звільнення (25.06.1994). Наявна розбіжність більше місяця, яка потребує уточнення. Відповідач вважає, що для зарахування страхового стажу позивачці необхідно долучити уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів.

Відповідно до запису №1 трудової книжки позивачки НОМЕР_1 (а.с. 8) позивачка 15.08.1991р. була прийнята на посаду вчителя англійської мови в Грушевській середній школі згідно наказу №92 від 17.08.1991р. Відповідно до запису №2 вказаної трудової книжки позивачка 13.08.1994р. була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно наказу №89 від 25.06.1994р.

Не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у призначені пенсії по інвалідності, вважаючи його незаконним, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи її позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що рішення від 13.02.2024 №07 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, діяв недобросовісно та необґрунтовано, не врахував усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачці. Як наслідок, допустив неналежний розгляд поданої нею заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення, яким відмовлено позивачці в призначенні пенсії.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного.

Так, відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України від 09.07.2003 №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон України №1058-IV).

За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються зі статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМ України від 12.08.1993 року №637, встановлено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників.

Також за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).

У той же час, як вірно встановлено судом першої інстанції у позивачки наявна трудова книжка НОМЕР_1 від 15.09.1991, що містить відповідні записи про трудову діяльність позивачки в період з 15.08.1991 по 13.08.1994, і ця трудова книжка була надана позивачем до органу ПФУ разом з заявою.

Стосовно доводів апелянта про неврахування періодів роботи позивачки до страхового стажу з підстав невідповідності дати звільнення та дати наказу про звільнення колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 4 Постанови КМ України №301 від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Отже, з вищенаведених норм випливає, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи в її трудову книжку вносилися відповідальним працівником підприємства (установи, організації), а не особисто позивачем.

Таким чином, всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису не передбачено. Отже, обов`язок щодо внесення достовірних та правильних записів до трудової книжки працівника покладається саме на власника або уповноважений ним орган, тобто на роботодавця.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка.

Право позивачки на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.09.2021р. по справі №300/860/17, від 09.08.2019 р. по справі №654/890/17.

Колегія суддів зазначає, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.

У постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивачки його конституційного права на соціальний захист.

За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що сумніви відповідача не можуть спростовувати відомості, наявні у трудовій книжці, щодо періоду трудової діяльності позивачки, та позбавляти особу права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею страхового стажу.

Посилання апелянта на порушення вимог пункту 2.3 Інструкції №162 (Про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затвердженою постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 №162), оскільки запис про звільнення внесено у трудову книжку пізніше тижневого строку після видання наказу про звільнення, колегія суддів відхиляє як неаргументовані, та звертає увагу суб`єкта владних повноважень, що в разі видання 25.06.1994 року наказу про звільнення з наданням перед звільненням відпустки працівнику, немає порушень вимог пункту 2.3 Інструкції №162, такі дії роботодавця відповідають приписам законодавства.

Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Отже, вказаним законом чітко передбачена можливість надання працівнику невикористаної відпустки з наступним звільненням.

Позивачка є педагогічним працівником, яка має право згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» на щорічну основну відпустку тривалістю до 56 календарних днів. Ця відпустка відповідно частини 14 ст.10 Закону України «Про відпустки» надається у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачем протиправно відмовлено позивачці у врахуванні періодів її трудової діяльності згідно з записами трудової книжки, тому слід зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 15.08.1991 по 13.08.1994 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 15.09.1991. та повторно розглянути її заяву про призначення пенсії по інвалідності з урахуванням вказаного періоду страхового стажу.

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 ст. 12, ст. 257 та ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов