Справа № 420/5779/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
-----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/5779/25

Головуючий І інстанції: Єфіменко К.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 04.04.2025р.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал АФ» до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

24.02.2025р. ТОВ «Термінал АФ» звернулося до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ДПСУ ( ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_1 ), в якому просило суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті заяви ТОВ «Термінал АФ» від 13.01.2025р. про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівників підприємства, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, на підставі п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147), частини 2 статті 24 Закону України «Про державний кордон України»;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті заяву ТОВ «Термінал АФ» від 13.01.2025р. про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівників підприємства, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, на підставі п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147), частини 2 статті 24 Закону України «Про державний кордон України».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.01.2025р. ТОВ «Термінал АФ», керуючись вимогами п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. Постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147) та частини 2 ст.24 Закону України «Про державний кордон України», звернулося до в/частини 1474 із заявою про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівникам, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, «користувачем» якої, згідно договору оренди №233 від 26.12.2023р., є ТОВ «Термінал АФ».

Вказана вище земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158 з цільовим призначенням: 12.03 «Для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту» фактично знаходиться на березі річки Дунай та належить до земель комунальної власності, «розпорядником» якої є Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області (), що підтверджується рішенням 34 сесії 8 скликання №5014-VIII від 20.12.2023р. про затвердження проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки в оренду терміном на 7 (сім) років ТОВу «ТЕРМІНАЛ АФ» для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, площею 0,4139 га, розташованої на території на території Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами с. Стара Некрасівка), кадастровий номер: :01:002:0158.

Однак, як зазначає позивач, 13.02.2025р ТОВ «Термінал АФ» було отримано відповідь за вих. №10/1577-25 від 06.02.2025р., оформлену листом, в якій Військова частина НОМЕР_1 ДПСУ зазначила, що не надає дозволу на в`їзд, перебування, та провадження робіт у прикордонній смузі.

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернуся до суду із даним позовом.

Відповідач, у свою чергу, надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ТОВ «Термінал АФ» - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті заяви ТОВ «Термінал АФ» від 13.01.2025р. про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівників підприємства, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, на підставі п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147), ч.2 ст.24 Закону України «Про державний кордон України». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті заяву ТОВ «Термінал АФ» від 13.01.2025р. про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівників підприємства, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, на підставі п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147), ч.2 ст.24 Закону України «Про державний кордон України». Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень відповідача судовий збір у розмірі 3028 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 05.05.2025р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.04.2025р. і прийняти нове, яким позовні вимоги ТОВ «Термінал АФ» - залишити без задоволення.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025р. вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

27.05.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

30.05.2025р. до суду 2-ї інстанції надійшов письмовий відзив, в якому представник позивача категорично не погодився з доводами апеляційної скарги відповідача та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

06.07.2023р. Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України, в межах своєї компетенції, та на підставі вимог ст.43 розділу ІІІ Закону України «Про транспорт» (в редакції із Законом України від 12.05.2022р. №2247-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей регулювання земельних відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 09 червня 2022 року), надано ТОВу «ТЕРМІНАЛ АФ» «дозвіл» (№10454/35/10-23) на термінове розміщення «Виробничо-перевантажувального комплексу».

На виконання приписів цього Дозволу, з урахуванням детального плану території, підприємством позивача було заплановано:

- на земельній ділянці з кадастровим номером: :01:002:0134, за адресою: АДРЕСА_1, - завершення будівництва І-ї черги Комплексу будівель та споруд для зберігання та перевантаження зерна;

- на земельній ділянці, кадастровий номер: :01:002:0158, цільове призначення: 12.03 «Для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту», площею земельної ділянки: 0,4139 га, місце розташування: Одеська область, Ізмаїльський район, на території Саф`янівської сільської ради (за межами с. Стара Некрасівка), - здійснення будівництва причалу (дозвіл на будівельні роботи отримано).

20.12.2023р. на 34-й сесії 8-го скликання Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області було прийнято рішення №5014-VIII від 20.12.2023р. «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду терміном на 7 (сім) років ТОВу «ТЕРМІНАЛ АФ» для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, площею 0,4139 га, розташованої на території на території Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (за межами с.Стара Некрасівка), кадастровий номер: :01:002:0158.

Дана земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158 з цільовим призначенням: 12.03 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, знаходиться на березі р.Дунай та належить до земель «комунальної власності», «розпорядником» якої є Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області.

26.12.2023р., на виконання вказаного вище рішення №5014-VIII, між Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області та ТОВ «Термінал АФ» було укладено договір оренди землі №233 строком на 7 років.

13.01.2025р. позивач - ТОВ «Термінал АФ» () звернулося до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівникам, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, «користувачем» (орендарем) якої, згідно договору оренди №233, є ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» (а.с.17).

Однак, 13.02.2025р. на вказану вище заяву ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» було отримано лист-відповідь командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 за вих. №10/1577-25 від 06.02.2025р., в якому, з посиланням на ст. 24 Закону України «Про державний кордон України», повідомлялося про відмову у наданні дозволу на в`їзд, перебування, та провадження робіт у прикордонній смузі в межах зазначеної земельної ділянки.

В обґрунтування вказаної відмови зазначено, що військова частина НОМЕР_1 в межах зазначеної земельної ділянки виконує завдання з охорони державного кордону України та інші завдання відповідно до вимог Закону України «Про державну прикордонну службу України».

До того ж, як зазначено у цьому листі, дана земельна ділянка відноситься до складу «земель оборони» та фактично знаходиться на березі української частини прикордонної річки і в межах «прикордонної смуги». Такі земельні ділянки на ширину 30-50 метрів відповідно до норм Законів України «Про державний кордон України», «Про використання земель оборони», Земельного кодексу України з метою забезпечення національної безпеки і оборони надаються в постійне користування тільки військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Не погоджуючись з вказаною вище бездіяльністю та такою немотивованою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, наявності правових підстав для їх часткового задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України та ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту ст.ст.1,78 Земельного кодексу України, земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній і державній власності та є, в свою чергу, основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною Держави.

Як слідує зі змісту положень ст.1 Закону України «Про державний кордон України», державний кордон України - це лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Статтею 2 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що державний кордон України визначається Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Захист державного кордону України є невід`ємною частиною загальнодержавної системи забезпечення національної безпеки і полягає у скоординованій діяльності військових формувань та правоохоронних органів держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Ця діяльність провадиться в межах наданих їм повноважень шляхом вжиття комплексу політичних, організаційно-правових, дипломатичних, економічних, військових, прикордонних, імміграційних, розвідувальних, контррозвідувальних, оперативно-розшукових, природоохоронних, санітарно-карантинних, екологічних, технічних та інших заходів.

Координація діяльності із захисту державного кордону України утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів здійснюється:

у мирний час, а також поза ділянками державного кордону України, на яких відповідно до цього Закону здійснюється прикриття державного кордону України, - Державною прикордонною службою України;

у межах ділянок державного кордону України в районах ведення воєнних (бойових) дій, визначених Головнокомандувачем Збройних Сил України, - відповідним військовим командуванням;

у межах ділянок державного кордону України, на яких відповідно до цього Закону здійснюється прикриття державного кордону України, - органом військового управління Збройних Сил України.

Охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні Державною прикордонною службою України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а в підводному та повітряному просторі - Збройними Силами України спільно з Державною прикордонною службою України, відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України.

Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень вживає заходів щодо забезпечення захисту та охорони державного кордону і території України.

Відповідно до приписів ст.18 Закону України «Про державний кордон України», судноплавство, користування водними об`єктами для потреб лісосплаву та інші види водокористування, створення різних гідроспоруд, провадження інших робіт у внутрішніх водах України, користування землею, лісами, тваринним світом, ведення гірничої справи, геологічних розвідувань та інша господарська діяльність на державному кордоні України провадяться відповідно до законодавства України та міжнародних договорів України і здійснюються таким чином, щоб забезпечувався належний порядок на державному кордоні України. Компетентними органами України за погодженням з органами Державної прикордонної служби України з урахуванням місцевих умов установлюється порядок здійснення всіх видів господарської діяльності на державному кордоні України.

Як передбачено приписами ст.22 Закону України «Про державний кордон України», з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється «прикордонна смуга», а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Так, «прикордонна смуга» встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

У межах «прикордонної смуги» з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів. У цих межах Кабінетом Міністрів України встановлюється спеціальний прикордонний режим щодо заборони вільного в`їзду, перебування, проживання, пересування осіб і провадження робіт, не пов`язаних з обороною чи охороною державного кордону України.

Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Стаття 23 Закону України «Про державний кордон України» передбачає, що у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, використання повітряних суден, обліку та тримання на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

Передбачений частиною 1 цієї статті порядок обліку і тримання самохідних та несамохідних суден на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування, їх плавання і пересування в територіальному морі і внутрішніх водах України поширюється і на територію району, міста, селища, сільради, що прилягає до державного кордону України або до узбережжя моря, яке охороняється органами Державної прикордонної служби України, де прикордонну смугу та контрольований прикордонний район не встановлено.

Забороняється тримати самохідні та несамохідні судна поза встановленими на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування або на них, але з порушенням правил тримання, а також відходити від берега або причалювати до берега поза, на пристанях, причалах, базах для стоянки малих і спортивних суден і в пунктах базування.

Як визначено положеннями ст.24 Закону України «Про державний кордон України», дозвіл на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу - надає і здійснює у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку відповідний орган Державної прикордонної служби України.

Дозвіл на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт чи пропуск у прикордонну смугу надається на безоплатній основі протягом 10 робочих днів з дня надходження звернення, в якому зазначаються:

1) прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, громадянство (підданство) особи, яка перебуватиме у межах прикордонної смуги, реквізити документа, що посвідчує її особу, місце проживання (місце перебування), засоби зв`язку;

2) вид дозволу (на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт чи пропуск) та строк дії дозволу (для дозволів на в`їзд і провадження робіт);

3) мета та правові підстави для отримання дозволу.

Дозвіл на проживання жителів місцевостей, розташованих у межах прикордонної смуги, надається безстроково.

Дозвіл на перебування працівників підприємств, установ, організацій, розташованих у межах прикордонної смуги, надається на один рік.

У наданні дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт чи пропуск у прикордонну смугу відмовляється, а наданий дозвіл визнається недійсним:

1) якщо при зверненні про надання дозволу подано завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

2) якщо особа протягом одного року до дня подання звернення притягалася до відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, незаконне переправлення осіб через державний кордон України, контрабанду або порушення митних правил, пов`язаних з переміщенням товарів або транспортних засобів поза митним контролем чи з приховуванням від митного контролю;

3) якщо особі заборонено в`їзд в Україну чи в іноземця або особи без громадянства відсутні законні підстави для перебування в Україні;

4) в інтересах забезпечення національної безпеки України, охорони громадського порядку, боротьби з організованою злочинністю, злочинною спільнотою або злочинною організацією чи поширенням злочинного впливу;

5) в інтересах забезпечення охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

6) якщо особа понад 90 днів відсутня за визначеним місцем проживання або змінила його;

7) у разі звільнення з підприємства, установи, організації особи, якій надано дозвіл на перебування як їх працівнику;

8) за зверненням особи, якій надається дозвіл.

Особа, якій відмовлено у наданні дозволу, має право оскаржити рішення протягом 10 робочих днів з дня його прийняття до органу Державної прикордонної служби України вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу.

За необхідності відповідні органи Державної прикордонної служби України можуть запроваджувати додаткові тимчасові режимні обмеження на в`їзд, перебування і провадження робіт у прикордонній смузі.

Так, як загально відомо, Постановою КМУ від 27 липня 1998 р. №1147 «Про прикордонний режим» було затверджено відповідне «Положення про прикордонний режим».

Вказаним положенням чітко передбачено Порядок видачі дозволів на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу, відповідно до вимог якого встановлено наступне.

40. З метою отримання дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу особа має право звернутися до відповідного органу Державної прикордонної служби із зазначенням у зверненні інформації, визначеної в частині 2 статті 24 Закону України "Про державний кордон України".

Дозвіл на в`їзд, перебування, проживання і пропуск у прикордонну смугу фізичним особам віком до 18 років надається за зверненням одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або іншого законного представника.

Дозвіл на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу діє лише на території зони відповідальності органу Державної прикордонної служби, яким його надано.

41. Звернення про надання/визнання недійсним дозволу подається в паперовій формі з використанням засобів поштового зв`язку або передається особою до відповідного органу Державної прикордонної служби особисто чи через уповноважену згідно із законодавством особу. Письмове звернення в електронній формі надсилається з використанням Інтернету на електронну адресу відповідного органу Державної прикордонної служби. Заявник або уповноважена відповідно до законодавства особа підписує письмове звернення про надання/визнання недійсним дозволу власноручно або накладає електронний підпис, що базується на кваліфікованому сертифікаті.

Звернення оформлюється з урахуванням вимог Закону України "Про звернення громадян".

До звернення про надання/визнання недійсним дозволу додаються:

для громадян України - копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, а також повноваження на подання звернення - у разі подання звернення законним представником або уповноваженою особою;

для іноземців та осіб без громадянства - копії документів, що посвідчують особу іноземця або особу без громадянства та підтверджують законність перебування на території України, а також повноваження на подання звернення - у разі подання звернення законним представником або уповноваженою особою;

для юридичних осіб - копії документів, що містять інформацію про найменування юридичної особи, місцезнаходження (місце реєстрації), вид та місце (із зазначенням географічних координат) провадження робіт, стосовно яких здійснюється запит, перелік фізичних осіб із зазначенням їх паспортних даних та транспортних засобів із зазначенням державних номерних знаків, що залучатимуться до провадження таких робіт;

для фізичних осіб - підприємців - копії документів, що посвідчують особу;

копії документів, що підтверджують мету і строки перебування у прикордонній смузі;

копії документів, що підтверджують законність провадження робіт.

Відомості, зазначені в абзацах 4-7 цього пункту, можуть бути отримані уповноваженими особами Державної прикордонної служби шляхом електронної інформаційної взаємодії з інформаційно-комунікаційними системами та публічними електронними реєстрами органів державної влади в установленому законодавством порядку (у разі наявності технічної можливості) та/або з використанням можливості власного доступу до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

42. Орган Державної прикордонної служби не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дня надходження звернення про надання/визнання недійсним дозволу та документів, що додаються до нього, приймає «рішення» - про надання дозволу, про відмову в наданні дозволу або про визнання наданого дозволу недійсним.

При цьому, слід зазначити, що форма «рішення» про надання/відмову в наданні або визнання дозволу недійсним встановлюється МВС.

43. Про прийняте рішення орган Державної прикордонної служби не пізніше наступного робочого дня повідомляє заявника з використанням офіційного каналу зв`язку, зазначеного у зверненні про надання/визнання недійсним дозволу.

44. Звернення щодо надання дозволу на наступний період подається особою органові Державної прикордонної служби не пізніше ніж за 10 (десять) робочих днів до закінчення дії попереднього дозволу.

45. У разі виявлення обставин, зазначених у ч.5 ст.24 Закону України "Про державний кордон України", орган Державної прикордонної служби відмовляє в наданні дозволу або визнає виданий раніше дозвіл недійсним, про що протягом наступного робочого дня повідомляє заявника з використанням офіційного каналу зв`язку, зазначеного у зверненні.

46. Особа, якій відмовлено в наданні дозволу, має право оскаржити рішення протягом 10 (десяти) робочих днів з дня його прийняття до органу Державної прикордонної служби вищого рівня або до адміністративного суду за місцем розташування відповідного органу».

Форма рішення про надання/відмову в наданні або визнання недійсним дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу затверджена наказом МВС від 29.01.2024 року №49. Слід звернути увагу, що цей наказ зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13.02.2024р. за №215/41560 та офіційно оприлюднений - 07 березня 2024 р.

Так, відповідно до положень вказаного наказу №49, в «рішенні» про надання дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу зазначаються:

- Прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) особи;

- Дата народження;

- Громадянство (підданство);

- Реквізити документа, що посвідчує особу;

- Адреса задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування);

- Засоби зв`язку;

- Строк дії дозволу;

- Зона (територія) дії дозволу.

В свою чергу, згідно вказаного наказу, в «рішенні» про відмову в наданні дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу зазначаються:

- Прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) особи;

- Дата народження;

- Громадянство (підданство);

- Реквізити документа, що посвідчує особу;

- Адреса задекларованого / зареєстрованого місця проживання (перебування);

- Засоби зв`язку.

Окремо вказується «відмовлено в наданні дозволу на (вид дозволу) з причини: …»

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, 13.01.2025р. ТОВ «Термінал АФ», будучи «користувачем» (орендарем) земельної ділянки з кадастровим номером: :01:002:0158, керуючись вимогами п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147) та ч.2 ст.24 Закону України «Про державний кордон України», звернулося до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання дозволу на провадження робіт і пропуск їх працівникам у «прикордонну смугу», в межах якої знаходиться орендована земельна ділянка (договір оренди №233 від 26.12.2023р.).

У вказаній заяві, зокрема, було зазначено, що ТОВ «Термінал АФ» здійснює підприємницьку (господарську) діяльність у сфері купівлі - продажу сільськогосподарської продукції за адресою: АДРЕСА_1 (документи, підтверджуючі право власності на Комплекс будівель та земельну ділянку з кадастровий номер: :01:002:0134, на якій розташовані будівлі та споруди для зберігання та перевантаження зерна, що знаходиться за межами населеного пункту, додаються).

Також, у вказаній заяві позивач вказав, що на цій земельній ділянці, кадастровий номер: :01:002:0158, цільове призначення: 12.03 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту, площею земельної ділянки: 0,4139 га, місце розташування: Одеська область, Ізмаїльський район, на території Саф`янівської сільської ради (за межами с. Стара Некрасівка), заплановано будівництво причалу (дозвільні документи із зазначенням географічних координат додаються).

Крім того, у вказаній заяві також міститься і перелік працівників підприємства (41 працівник) із зазначенням:

- Прізвища, ім`я та по батькові;

- Дати народження;

- Прописки;

- Номер документу (що посвідчує особу);

- Органу видачі (документу, що посвідчує особу);

- Дати видачі;

- Номер мобільного телефону.

До заяви також було додано:

- Витяг з ЄДР на ТОВ «Термінал АФ».

- Інформаційна довідка з ДРРП щодо ТОВ «Термінал АФ», яка підтверджує право власності та користування на майно (загальна).

- Географічні координати земельної ділянки.

Проте, як вже зазначалося вище, 13.02.2025р. (т.б. з пропуском встановленого законом 10-денного строку) на вказану вище заяву ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ» було отримано формальний і короткий лист-відповідь (3 абз.) командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 за вих. №10/1577-25 від 06.02.2025р., в якому, з посиланням на ст. 24 Закону України «Про державний кордон України», повідомлялося про відмову у наданні дозволу на в`їзд, перебування, та провадження робіт у прикордонній смузі в межах зазначеної земельної ділянки.

Уважно дослідивши відповідь Військової частини НОМЕР_1 ДПСУ за вих. №10/1577-25 від 06.02.2025р., оформлену листом (а.с.15), згідно з якою відповідач не надає працівникам підприємства позивача дозволу на в`їзд, перебування, та провадження робіт у прикордонній смузі, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що спірний лист-відмова дійсно є невмотивованим та фактично не відповідає ні вимогам, ні формі «рішення» про відмову в наданні дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу, яка затверджена наказом МВС України «Про затвердження форм рішень про надання / відмову в наданні або визнання недійсним дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смуг» від 29.01.2024р. №49 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.02.2024р. за №215/41560).

Так, у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що «у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави та мотиви, на яких вони ґрунтуються».

Отже, будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення обов`язково повинно бути вмотивованим.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, в даному випадку, дійшов обгрунтованого висновку про невмотивованість спірної відмови відповідача, яка до того ж не відповідала встановленій наказом №49 від 29.01.2024р. формі, та відповідно, вірно визнав протиправною в цій частині бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті заяви ТОВ «Термінал АФ» від 13.01.2025р. про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівників підприємства.

Що ж стосується інших, «похідних» позовних вимог, які суд 1-ї інстанції також задовольнив, то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Так, ч.ч.1-3 статті 77 Земельного кодексу України встановлено, що «землями оборони» визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань; землі оборони можуть перебувати лише в державній власності; навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування; у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони, дотримання режиму державного кордону військовим частинам Державної прикордонної служби України для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій надаються в постійне користування земельні ділянки шириною 30-50 метрів уздовж лінії державного кордону на суші, по берегу української частини прикордонної річки, озера або іншої водойми, а вздовж лінії державного кордону України з Російською Федерацією і Республікою Білорусь - шириною до 2 кілометрів.

Як передбачено приписами ст.ст.125,126 Земельного кодексу України, право постійного користування земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При цьому, законодавець чітко не визначає віднесення відповідних земель (уздовж лінії державного кордону, захисних, охоронних та інших зон з особливими умовами користування) виключно до державної власності зі статусом земель оборони.

Розмежування положень та правової природи земель оборони від земель з особливим режимом використання у оборонних цілях знаходить послідовне закріплення у нормах спеціального законодавства, а саме ст.1, 2, 3 Закону України «Про використання земель оборони».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про використання земель оборони», «землями оборони» визнаються земельні ділянки, призначені для забезпечення діяльності Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства оборони України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, а також для розміщення військових частин, військових навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, що перебувають у сфері управління зазначених органів та/або входять до структури Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» встановлено, що особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про використання земель оборони» передбачено, що розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації.

Пунктом 2 «Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землям» (затв. наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483), передбачено, що клопотання щодо узгодження місць розташування об`єктів порушуються на підставі відповідних указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України або наказів і директив міністра оборони України, що встановлюють місце дислокації об`єктів та обсяг будівництва.

Пунктом 3 цього Положення №483 передбачено, що Міністерство оборони України звертається з клопотанням про попереднє погодження місця розташування об`єкта за межами населених пунктів до Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної Ради; в межах населених пунктів до відповідної місцевої Ради, клопотання щодо об`єктів, місця розташування яких погоджує Верховна Рада України, подаються до Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, Київської та Севастопольської міських Рад:

заступниками Міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України - за об`єкти видів Збройних Сил України;

начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України - за об`єкти центрального підпорядкування.

командуючими військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, за об`єкти, підпорядковані військовим округам, Північному оперативно-територіальному командуванню.

А як визначено п.5 вказаного вище Положення №483, іншим посадовим особам, крім вищезазначених, порушувати клопотання про погодження місць розташування об`єктів забороняється.

Пунктом 7 цього ж Положення передбачено, що з метою підготовки матеріалів про попереднє погодження місць розташування об`єктів, розміщення яких погоджує Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні Ради, призначаються комісії Міністерства оборони України.

Пунктом 8 даного Положення №483 передбачено, що такі комісії призначаються заступниками міністра оборони України - командувачами видів Збройних Сил України, командуючими військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування, начальниками управлінь центрального апарату Міністерства оборони України за підлеглістю об`єктів. Комісія зобов`язана до початку проектування попередньо погодити з власниками землі і землекористувачами та місцевими Радами, а також спеціально уповноваженими на те органами державного управління по охороні і використанню земель місця розташування об`єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) з врахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці та прилеглих територіях усіх інших об`єктів, умови проживання населення і охорону навколишнього природного середовища.

Так, суд зазначає, що детальним планом території для розміщення будівель і споруд для переробки та зберігання сільськогосподарської продукції з відповідною інфраструктурою за межами населеного пункту на території Старонекрасівського старостинського округу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області, затвердженим рішенням 32 сесії 8 скликання Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №4736-VIII від 23.10.2023р., передбачено будівництво «Об`єкту портової інфраструктури» - гідротехнічної споруди - причалу та транспортної стрічки (галереї) від проектованого підприємства по зберіганню та обробці зерна до причалу.

Щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером: :01:002:0158, то необхідно звернути увагу на те, що остання, як вже вказувалося вище, знаходиться в оренді (користуванні) ТОВ «ТЕРМІНАЛ АФ», що підтверджується договором оренди землі №233, укладеним 26.12.2023р. із Саф`янівською сільською радою Ізмаїльського району Одеської області (який до цього часу діє і недійсним не визнаний), будь-які рішення щодо вилучення майна (землі) у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану відповідно до вимог частини 1 статті 4 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» щодо вказаної земельної ділянки не приймалось. Доказів зворотного відповідачем не представлено.

До того ж, як встановлено з матеріалів справи та пояснень представника позивача, на цій орендованій підприємством земельній ділянці площею 0,4139 га, кадастровий номер: :01:002:0158, яка має цільове призначення - « 12.03 Для розміщення та експлуатації будівель і споруд річкового транспорту» та знаходиться за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, на території Саф`янівської сільської ради (за межами с.Стара Некрасівка), підприємством позивача заплановано будівництво причалу, на яке, в свою чергу, отримано усі відповідні дозволи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Таким чином, оскільки подана позивачем заява від 13.01.2025р. фактично не була розглянута відповідачем в 10-денний строк саме по суті, з прийняттям відповідного і мотивованого «рішення», та з урахуванням визнання судом цієї бездіяльності протиправною, а також враховуючи факт наявності у ТОВ «Термінал АФ» усіх необхідних дозвільних документів для здійснення господарської діяльності на цій орендованій земельній ділянці (кадастровий номер: :01:002:0158), судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обгрунтованого висновку про можливість задоволення цих позовних вимог щодо зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути по суті заяву ТОВ «Термінал АФ» від 13.01.2025р. про надання дозволу на провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу працівників підприємства, в межах якої знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером: :01:002:0158, на підставі п.п.40,41 «Положення про прикордонний режим» (затв. постановою КМУ від 27.07.1998р. №1147), ч.2 ст.24 Закону України «Про державний кордон України».

Колегія суддів вважає, що на цей час саме таке рішення може бути належним способом захисту порушеного права позивача.

Як чітко визначено приписами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, на думку суду, відповідач, в даному конкретному випадку, належним чином не довів правомірність своїх дій та відсутність оскаржуваної бездіяльності, а тому, відповідно, дійсно наявні усі підстави для такого задоволення даного позову.

Решта доводів апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 06.08.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко