Справа № 560/10017/25
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2025-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

07 серпня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету біоресурсів і природокористування України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд з позовом до Національного університету біоресурсів і природокористування України, в якому просить:

1. Визнати бездіяльність протиправну Національного університету біоресурсів і природокористування України щодо не надання запитуваної інформації на запит на отримання публічної інформації від 17.05.2025 року.

2. Зобов`язати Національний університет біоресурсів і природокористування України, повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 17.05.2025 року, та надати позивачу таку інформацію у формі документа, а саме - надати інформацію у формі документа, а саме - копію кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503.

3. Зобов`язати Національний університет біоресурсів і природокористування України подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що направив запит на отримання публічної інформації від 17.05.2025 року, який адресований до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з проханням надати інформацію у формі документа, а саме - копію кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503 та відповідь надати на електрону скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, повідомила позивача листом від 21.05.2025 року, що запит на отримання публічної інформації від 17.05.2025 року, направлено за належністю до Національного університету біоресурсів і природокористування України. Однак Національний університет біоресурсів і природокористування України, листом від 09.06.2025 року, не надав позивач запитуваний мною документ, сказав, що кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503, в них не зберігається.

На думку позивача Національний університет біоресурсів і природокористування України навмисно не хоче надавати кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503.

Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою від 13.06.2025 суд відкрив провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначив за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує. Зазначає, що Національним університетом біоресурсів і природокористування України було отримано запит на інформацію від Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.05.2025 ПІ-124/4-0.233-285/69-25 (вх.від 22.05.2025 №968). Вказує, що запит було розглянуто (вих. від 09.06.2025 №1052) та надано відповідь межах компетенції та наявної інформації що «копія кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника ОСОБА_2 від 07.05.2024 року №016503 в Університету не зберігається». На підставі викладеного просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивач направив запит на отримання публічної інформації від 17.05.2025 року до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру з проханням надати інформацію у формі документа, а саме - копію кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503 та відповідь надати на електрону скриньку ІНФОРМАЦІЯ_1.

Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру повідомила позивача листом від 21.05.2025 року, що запит на отримання публічної інформації від 17.05.2025 року, направлено за належністю до Національного університету біоресурсів і природокористування України (відповідач).

Національним університетом біоресурсів і природокористування України було отримано запит на інформацію від Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21.05.2025 ПІ-124/4-0.233-285/69-25 (вх.від 22.05.2025 №968).

Запит було розглянуто (вих. від 09.06.2025 №1052) та зазначено у ньому, що «копія кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника ОСОБА_2 від 07.05.2024 року №016503 в Університету не зберігається».

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України закріплено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовано Закон України "Про інформацію" від 02.10.1992 р. № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII).

За приписами ст.1 Закону № 2657-XII інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 2 Закону № 2657-XII визначено, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Згідно ст.5 Закону № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За змістом ч.1 ст.6 Закону № 2657-XII право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.

Відповідно до ст.7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом.

Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 р. № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI).

Відповідно до ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Статтею 3 Закону № 2939-VI визначені гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, відповідно до якої право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

За приписами ст.4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно п.1 ч.1 ст.13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У силу ч.4 ст.13 Закону № 2939-VI усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону № 2939-VI публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Такі випадки встановлені ч.1 ст.6 Закону № 2939-VI, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

При цьому законодавством України чітко встановлено обов`язок розпорядника інформації надати мотивовану відповідь на запит у визначений Законом строк.

Так, відповідно до ч.1 ст.20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (ч.4 ст.20 Закону № 2939-VI).

Законом визначено виключний перелік випадків для надання відмови в задоволенні запиту. Зокрема, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації (ч.2 ст.22 Закону № 2939-VI).

У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено, серед іншого, мотивовану підставу відмови та порядок оскарження відмови.

Згідно з частиною 2 статті 5 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Частиною 6 статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 № 2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 № 2657-XII встановлено, що не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення повноважень щодо верифікації та моніторингу державних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.

Відповідно до частини 2 статті 21 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII конфіденційною є інформація про фізичну особу, інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, а також інформація, визнана такою на підставі закону. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, якщо інше не встановлено законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом.

У спірному випадку позивач просив у запиті про надання публічної інформації від 17.05.2025 надати йому інформацію у формі документа, а саме - копію кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503.

Відповідач розглянув вказаний запит та надав позивачу відповідь (вих. від 09.06.2025 №1052), в якій зазначено, що «копія кваліфікаційного сертифікату інженера-землевпорядника ОСОБА_2 від 07.05.2024 року №016503 в Університету не зберігається».

Стосовно доводів позивача, що відповідач навмисно не хоче надавати вищевказаний документ, суд зазначає наступне.

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року №1000/5 Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, відповідач зобов`язаний формувати номенклатуру справ установи на основі типових/примірних номенклатур, де зазначені конкретні види документів з чіткими строками зберігання. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5, яким затверджено Перелік типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб, із зазначенням строків зберігання документів не передбачено збереження кваліфікаційних сертифікатів інженера-землевпорядника, які видаються і реєструються державними органами.

Отже, відсутність відповідного пункту в номенклатурі Університету свідчить про те, що відповідач не володіє, не зберігає і не зобов`язаний зберігати такі сертифікати.

Сертифікат інженера-землевпорядника видається на базі Університету, як результат проходження відповідної атестації. Проте відповідач не зберігає оригінали або копії таких сертифікатів у своїй документації.

Окрім того, слід зазначити, що інформація, яку вимагає надати позивач - а саме копія кваліфікаційного сертифіката інженера-землевпорядника від 07.05.2024 №016503 - не є публічною, оскільки містить персональні дані третіх осіб (про освіту, дату народження).

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012, відповідно до частин першої, другої статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону про захист персональних даних); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону про інформацію); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди -лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації»; далі - Закон про доступ до публічної інформації).

З урахуванням вищенаведеного суд дійшов висновку, що відповідач надав відповідь на запит позивача в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому доводи позовної заяви, якими позивач обґрунтовує протиправну бездіяльність відповідача, є помилковими.

Інших підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо надання інформації на запит про доступ до публічної інформації у позовній заяві не зазначено.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не довів наявності протиправної бездіяльності відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 КАС України підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного університету біоресурсів і природокористування України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )
Відповідач:Національний університет біоресурсів і природокористування України (вул. Героїв Оборони, 15,м. Київ,03041 , код ЄДРПОУ - 00493706)

Головуючий суддя В.К. Блонський