Справа № 755/6144/25
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Гаврилова О.В. Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року Справа № 755/6144/25

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

за участі секретаря Бродацької І.А.,

представника Позивача Мельника М.М.

представника Відповідача Кисличенка П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року у справі

за позовом Центрального міжрегіонального управління

Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

до ОСОБА_1

про продовження строку затримання з метою ідентифікації та

забезпечення примусового видворення

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - Відповідач), в якому просив продовжити строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначав, що на момент звернення до суду з цим позовом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було вжито вичерпних заходів, передбачених чинним законодавством, для ідентифікації та забезпечення примусового видворення Відповідача. Втім, станом на теперішній час Відповідача не ідентифіковано - у нього відсутні документи які підтверджують його особу та надають право перетину державного кордону для виїзду з України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року адміністравтиний позов було задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що міграційний орган вживає послідовних та активних дій задля забезпечення ідентифікації особи відповідача з метою його подальшого видворення за межі території України, в той час як Відповідач не може самостійно виконати вимогу міграційного органу та покинути територію України у зв`язку з відсутністю у нього паспортного документу, який дозволить перетнути державний кордон.

Також суд врахував відсутність у Відповідача дійсних на території України документів, які б посвідчували його особу, як і документів, які б підтверджували законне перебування відповідача на території України або ж надавали б таке право, та дійшов до висновку про те, що існують ризики, що Відповідач може ухилятися від примусового видворення за межі України, отже, продовження строку затримання відповідача з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення не буде суперечити п. п. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також суд зазначив про відсутність правових підстав для застосування до ОСОБА_1 заходів утримання не пов`язаних з перебуванням в ПТПІ, оскільки вибір заходу визначеного в частині першій статті 289 КАС України здійснюється на розсуд центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, про що й подається відповідна позовна заява до суду. При цьому, суд відзначив, що КАС України не передбачає можливості зміни заходу в ході розгляду справи за клопотання відповідача та/або представника відповідача.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти по справі нове рішення, яким застосувати до ОСОБА_1 захід не пов`язаний з перебуванням в ПТПІ у вигляді застави або передачі ОСОБА_1 на поруки ТОВ «ТЕКА ПЕТРОЛЕУМ».

В обґрунтування своїх вимог Апелянт зазначає, що особа ОСОБА_1 ідентифікована оскільки останній має паспорт громадянина рф, встановлено належним чином його вік, стать, прізвище ім`я по батькові, дата народження та інші особисті дані, що в тому числі підтверджується довідкою про особу.

Крім того, Апелянт відзначає, що ОСОБА_1 окрім іншого є людиною похилого віку, потребує вузьконаправлених медичних обстежень та кваліфікованої медичної допомоги за віком та вже шість місяців є затриманим, однак за вказаний час не вдалось отримати відповіді з країни його громадянської належності щодо ідентифікації відповідача, а відтак зазначає, що готовий внести заставу, яка забезпечуватиме його належну поведінку, а тому враховуючи обставини складності ідентифікації особи відповідача, відсутності даних щодо його родичів на території України, беручи до уваги обставини його затримання, вік особи, наобхідність в отриманні медичної допомоги та факт наявності заяви про вихід з громадянства РФ вважає за можливе застосувати до ОСОБА_1 захід не повязаний з перебуванням в ПТПІ в якості застави або передачі на поруки.

Також Апелянт зазначає, що про місце судового розгляду справи адвокат дізнався в день засідання і не мав достатнього часу задля належного зібрання та подачі всіх необхідних доказів по справі та клопотань до суду першої інстанці.

Крім того, Апелянт зазначає, що затриманий ОСОБА_1 з моменту вторгнення Рф на територію України відкрито підтримував Збройні Сили України, засуджував вторгнення на суверенну територію нашої держави, засуджував дійсний в РФ політичний режим та як наслідок своєї позиції і політичних поглядів зазнавав неодноразових погроз з боку представників РФ що наразі становлять загрозу його життю в умовах повномасштабного вторгнення РФ.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2025 та від 18.07.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від представника Апелянта - адвоката Маткіського Т.О. надійшла заява про відмову від апеляційної скарги у задоволенні якої було відмовлено ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025.

Від представника ОСОБА_1 надійшли - адвоката Кисличенка П.В. надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги у яких він просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Представник Відповідача зазначає, що дипломатичні відносини між Україною та РФ припинені, а тому забезпечити ідентифікацію та примусове видворення ОСОБА_1 взагалі не вбачається за можливе. Відтак задовольняючи позовні вимоги суд сприяв безпідставному та свавільному позбавленню волі Відповідача, який є особою похилого віку.

Також Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що ОСОБА_1 не має наміру ухилятися від виїзду з України та не відмовляється від співпраці з органами державної міграційної служби, а Позивач фактично позбавлений можливості документувати (ідентифікувати) ОСОБА_1 у встановлений законом спосіб через відсутність комунікації між країнами та не вжив жодних дій для ідентифікації іноземця.

Крім того, Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 бажає залишити території України шляхом виїзду до Словаччини чи Угорщини, де за результатами співбесіди на кордоні йому може бути наданий дозвіл на в`їзд та тимчасове перебування для вирішення консульських питань.

Разом з тим, представник Відповідача посилається на відсутність правових підстав для прийняття рішення про примусове видворення ОСОБА_1 та стверджує про неможливість повернення в країну походження через політичні переконання.

Також представник Відповідача відзначає, що за шість місяців затримання Позивачем було направлено лише 2 листа до департаменту консульської установи МЗС України, другий безпосередньо перед зверненням до суду з цим позовом про продовження строку затримання.

У судовому засіданні представник Апелянта підтримав правову позицію, викладену в додаткових поясненнях до апеляційної скарги. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити повністю.

Представник Позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у справі № 755/18566/24 затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення строком на 6 (шість) місяців (а.с. 8 зв. -12).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/18566/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року без змін (12 зв. - 14).

Рішеннями рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року у справі № 755/18566/24 встановлено:

«Як убачається з матеріалів справи, під час перебування на території України громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив адміністративне правопорушення, у зв`язку з чим 21 жовтня 2024 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області складено протокол серії МКМ № 000468 про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 203 КУпАП та ОСОБА_1 затримано на 72 години з метою з`ясування причин та обставин адміністративного правопорушення і умов, що йому сприяли.

21 жовтня 2024 року головним спеціалістом сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Хоржевським Д.Е. прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення особисто отримано відповідачем в приміщенні міграційної служби в день його винесення та у присутності перекладача, про що міститься відмітка на зворотній сторінці цього рішення. Дане рішення вищезазначений громадянин не виконав.

21 жовтня 2024 року головним спеціалістом сектору правового забезпечення та міграційного контролю управління організації запобігання нелегальній міграції ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Хоржевським Д.Е. ухвалено рішення, яким поміщено у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які незаконно перебувають на території України, за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для підготовки адміністративного позову про затримання з метою ідентифікації та забезпечення виконання рішення про примусове видворення.

Відповідно до акта приймання-передачі іноземця або особи без громадянства від 21 жовтня 2024 року громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано працівникам Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства ДМС України, які незаконно перебувають на території України, та поміщено його до зазначеного пункту.

Судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає на території України без відповідних документів на право проживання в Україні, постійного законного джерела існування, дозволу на працевлаштування, не має. За отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту на території України до підрозділів ДМС України не звертався.»

Листом від 09.12.2024 заступника начальника ДМС України до Директора департаменту консульської служби МЗС України, з метою забезпечення виконання рішення про примусове видворення просив сприяння в ідентифікації та документуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповіддю на вищевказаний лист зазначено «про неможливість надання сприяння в ідентифікації громадянина РФ МЗС попередньо неодноразово інформувало ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області».

Листом від 10.04.2025 заступника начальника ДМС України до Директора департаменту консульської служби МЗС України, з метою забезпечення виконання рішення про примусове видворення просив сприяння в ідентифікації та документуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 р. (далі - Конвенція), Кодексом адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI), «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пунктах 7, 14, 15 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Частиною першою статті 289 КАС України передбачено можливість затримання іноземця за наявності відповідних правових підстав, а в частині другій цієї ж статті закріплено, що заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Згідно з частинами одинадцятою - тринадцятою статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні може бути продовжено за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічні положення визначено також пунктом 6 розділу ІІІ "Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства", затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150.

Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців встановлено розділом VI Інструкції, пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Разом з тим, колегія суддів відзначає, що станом на час розгляду цієї справи неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, у зв`язку з тим, що згідно інформації Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України через повномасштабну агресію РФ проти нашої держави дипломатичні відносини між Україною та Росією розірвані, діяльність посольств та консульських установ держав-агресора на території України припинена, представлення інтересів РФ дипломатичним представництвом третьої держави в Україні не здійснюється.

Отже, з моменту поміщення Відповідача до ПТПІ, міграційний орган не має можливості звернутися до Консульського відділу посольства РФ.

Водночас, саме відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації є обставиною за якої неможливо ідентифікувати іноземця, що є підставою для продовження строку затримання відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України.

При цьому, колегія суддів відзначає, що Позивачем не надано належних та допустимих у контексті ст.73-74 КАС України доказів, що ОСОБА_1 відмовляється від співпраці під час процедури його ідентифікації. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що особа іноземця встановлена, що підтверджується копією довідки про особу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області ДМС України, яку створено 21.10.2024. На зазначену довідку посилається також і сам Позивач у протоколі № МКМ 000468 про адміністративне правопорушення як на документ, що посвідчує особу.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що неможливість забезпечити примусове видворення Відповідача у зв`язку з відсутністю певних дипломатичних відносин між країнами, не є правовими підставами для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.

За наведених обставин суд вважає, що зазначені Позивачем обставини не є підставою для продовження строку затримання Відповідача, особу якого ідентифіковано.

Додатково колегія суддів зазначає, що положеннями статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Відповідно до пункту «f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014 (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «e» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, і «Станєв проти Болгарії» [ВП], заява № 36760/06).

Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

При цьому, як встановлено судом апеляційної інстанції, Позивач не подав жодного доказу негативної поведінки Відповідача в Україні, яка б свідчила про його намір ухилитися від добровільного виконання рішення Державної міграційної служби про примусове видворення, перешкоджання проведенню процедури видворення або існування ризику втечі.

Зважаючи на усе вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність можливості виконати рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.

Разом з тим, колегія суддів не приймає до уваги доводи Апелянта щодо відсутності правових підстав для видворення ОСОБА_1 , оскільки вказані обставини не належать до предмету розгляду у цій справі.

При цьому, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що у відповідності до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою в межах позовних вимог, а відтак вимоги апеляційної скарги про застосування до ОСОБА_1 заходу не пов`язаного з перебуванням в ПТПІ у вигляді застави або передачі ОСОБА_1 на поруки ТОВ «ТЕКА ПЕТРОЛЕУМ» задоволенню не підлягають.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, судом першої інстанції при вирішенні цієї справи було неповно встановлено обставини, неправильно застосовано норма матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року - скасуванню, а позов - залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні адміністративного позову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 04 серпня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев