Справа № 400/9525/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/9525/24

Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н.В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одеса адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 р. по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.06.2024 року № 0-1412-UA0061913,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.06.2024 року № 0-1412-UA0061913.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначено, що складське приміщення для зберігання сільськогосподарської продукції площею 456,65 кв.м. належне позивачу відноситься до будівель сільськогосподарського призначення та в оренду не здається. З огляду на Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань позивач-власник спірної нежитлової будівлі є головою та засновником фермерського господарства «Фіалка -3» яке займається вирощуванням зернових культур та використовує цей склад відповідно до Статуту фермерського господарства. Таким чином, спірне ППР не відповідає по суті податку з нерухомості, відмінне від земельної ділянки, до того ж здійснено не правомірне нарахування податку.

Позивач вказав, що відповідно до п. Ж ст. 266.2.2 ПК не є об`єктом оподаткування:

ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Нежитлові сільськогосподарські будівлі" (код 1271) Класифікатора будівель і споруд НК 018:2023, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку; (Підпункт "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 в редакції Законів № 2628- VIII від 23.11.2018, № 3603-ІХ від 23.02.2024). Тобто, за п. Ж ст.266.2.2 Податкового кодексу позивач звільнений від спірного податку за 2023 рік, оскільки спірним об`єктом оподаткування є належна йому нежитлова будівля, склад для збереження мінеральних добрив - Відмості з реєстру речових прав за Р№ 18809988.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20.06.2024 року № 0-1412-UA0061913 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незастосування норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та надання висновків, що не відповідають викладеним обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

В своїй скарзі зазначає, що позивач є єдиним засновником та єдиним членом фермерського господарства "Фіалка-3", є виробником сільськогосподарської продукції, яку він вирощує власноруч, використовуючи форму підприємництва "Фермерське господарство", За КВЕДом 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний). Відповідно він є сільськогосподарським товаровиробником і зазначене нерухоме майно сільськогосподарського призначення не є об`єктом оподаткування.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом встановлено, що за позивачем обліковується об`єкт нерухомого майна, зокрема нежитлова будівля, загальною площею 456,65 кв.м, за адресою: Миколаївська обл., Березанський р-н, с.Василівка. Що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

20.06.2024 р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми Ф № 0-1412- UА0061913, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2021 рік у розмірі 22946,66 грн.

Позивач вважає, що має пільгу зі сплати податку, передбачену п.п. "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, оскільки будівлі віднесені до класу Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000. Крім того, позивач є головою та засновником фермерського господарства.

На підтвердження цього зазначає, що за п. Ж ст.266.2.2 Податкового кодексу позивач звільнений від спірного податку за 2023 рік, оскільки спірним об`єктом оподаткування є належна йому нежитлова будівля, склад для збереження мінеральних добрив - Відмості з реєстру речових прав за Р№ 18809988.

Також це підтверджує довідка Березанської селищної ради від 12.09.2024 року вих. № 09-06/2442 про те, що нежитлова будівля, складське приміщення для зберігання сільськогосподарської продукції площею 456,65 кв.м. належне позивачу відноситься до будівель сільськогосподарського призначення та в оренду не здається.

Позивач не погоджуючись із даним податковим повідомленням-рішенням звернувся до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права щодо наявності у нього податкової пільги на об`єкт нежитлових будівель застосовуючи пп. ж пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, просив позов задовольнити.

Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належним чином не доведено використання зазначеного майна у власній господарській діяльності, як об`єкту сільськогосподарської інфраструктури в межах сільськогосподарських потреб, а тому відсутні підстави для застосування положень абзацу ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Суд звертав увагу на те, що лише сам по собі факт наявності у власності позивача будівлі, призначеної для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може свідчити про ознаку позивача, як сільськогосподарського товаровиробника.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Так, спірні правовідносини врегульовано нормами Податкового кодексу України (далі, у тому числі - ПК України).

Статтею 266 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регламентовано елементи податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно з пп.266.1.1, 266.1.2 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами пп.266.3.1, 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до підпункту «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (в редакції, яка діяла до 01.01.2019р.) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Законом України № 2628-VIII від 23.11.2018р., який набрав чинності 01.01.2019р., внесено зміни до ПК України й підпункт «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладено в такій редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019р., що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Також слід зазначити, що встановлена підпунктом «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Аналізуючи наведені приписи норми підпункту «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, колегія суддів приходить до обґрунтованого висновку про те, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Залежно від періоду (до і після 01.01.2019р.) застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).

Так, апелянт в апеляційній скарзі посилається на правові висновки, сформульовані у постановах Верховного Суду, зокрема від 01.04.2021 у справі № 820/6752/16, від 17.02.2021 у справі №820/3707/17, від 24.04.2020 у справі № 540/2206/19, від 10.04.2020 у справі № 823/1751/17.

У цих постановах Верховний Суд зазначав, що відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно - правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Разом з тим, визначення поняття "сільськогосподарський товаровиробник" також міститься у ст.1 Закону України "Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років" від 18.01.2001 № 2238-III під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Також, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття "виробники сільськогосподарської продукції".

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про сільськогосподарський перепис" виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Застереження в п. п. 14.1.235 п. 14.1 статті 14 ПК України щодо цілей глави 1 розділу XIV ПК України не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін "сільськогосподарський товаровиробник" має інше змістовне навантаження.

Поряд з цим, поняття "сільськогосподарський товаровиробник", що міститься у Законі України "Про сільськогосподарський перепис" та у ПК України, не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у п. п. 14.1.235п. 14.1 ст. 14 ПК України, має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень п. 5.3 статті 5 ПК України.

Вказане свідчить, що в розумінні п. п."ж" п. п. 266.2.2 п. 266.2 статті 266 ПК України право на пільгу зі сплати податку мають юридичні/фізичні особи, які безпосередньо займаються сільськогосподарською діяльністю, тобто, зайняті у процесі виробництва, переробки власновиробленої сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначав про те, що він є засновником та власником ФГ «Фіалка-3», яке є виробником сільськогосподарської продукції. Тобто, позивач фактично переконував, що здійснює сільськогосподарську діяльність (товаровиробництво) через утворену ним юридичну особу, яка, своєю чергою, використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності.

Однак, сам факт створення позивачем юридичної особи, яка використовує спірні об`єкти нерухомості у межах провадження сільськогосподарської діяльності, за діючого правового регулювання, не впливає на можливість застосування пільги, визначеної підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Разом із тим, позивач, наполягаючи на наявності у нього пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не надав жодних достеменних доказів, які б підтверджували факт безпосереднього використання ним вищезазначених об`єктів нерухомості у власній сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України № 507 від 17.08.2000р., клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (1271) включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та ін. Цей клас не включає: споруди зоологічних та ботанічних садів.

Як з`ясовано судом першої інстанції з наявних у справі матеріалів, об`єкт нерухомості нежитлова будівля склад для збереження мінеральних добрив, які належать позивачу на праві власності, й щодо яких контролюючим органом прийнято рішення про донарахування податкових зобов`язань, є будівлями, що можуть використовуватися у сільськогосподарській діяльності.

Разом з тим, під час розгляду справи не представлено будь-яких документів про те, що дійсно такі будівлі та приміщення, які за своїм прямим призначенням призначені для використання в сільськогосподарській діяльності, приймали участь (прямо чи побічно) у виробництві сільськогосподарської продукції.

Будь-яких доказів використання спірної будівлі ОСОБА_1 для здійснення сільськогосподарської діяльності (зберігання гербіцидів тощо) суду не надано.

Також суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11.04.2023 у справі №380/18104/21, згідно з якими фізична особа, яка є лише власником нерухомості відповідного класу, і не займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією, не звільняється від сплати податку на нерухомість за підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Тобто, значення має не тільки вид нерухомості (зокрема, її призначення), а й безпосередньо сама діяльність, якою займається платник податку (а саме - чи відноситься він до сільськогосподарських товаровиробників).

Таким чином, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що за наявного обсягу доказової бази відсутні підстави стверджувати про те, що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо посилання апелянта на те, що Фермерське господарство «Фіалка-3», яке використовує нежитлові приміщення в своїй діяльності, є сільськогосподарським виробником, докази ведення цієї діяльності є у відповідача це підтверджується Звітом про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2023 року, звітом про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду у 2023 році, податковою декларацією платника єдиного податку четвертої групи, відомостями про наявність земельних ділянок, розрахунком загального мінімального податкового зобов`язання за податковий звітний період 2023 року, розрахунком частки сільськогосподарського товаровиробництва за 2023 рік, колегія суддів не бере до уваги, оскільки жодними належними та допустимими доказами позивач не підтверджує свій статус сільськогосподарського товаровиробника.

При цьому, матеріали справи не містять інформації, щодо змін права власності зазначеного об`єкта нерухомості шляхом реєстрації нотаріально посвідченого акту приймання-передачі нежитлової будівлі від фізичної ОСОБА_1 до фермерського господарства Фіалка-3. Отже, аргументи Позивача, що він є власником Фермерського господарства Фіалка-3, не звільняють платника податків від сплати податку на нерухоме майно, що належить йому на праві власності. Враховуючи вищенаведене, у ОСОБА_1 відсутня сукупність умов для надання пільги відповідно до підпункту ж підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Кодексу.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків першої інстанції не спростовують, усім доводам надано належну правову оцінку в мотивувальній частині рішення, а тому рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 05 серпня 2025 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова