Справа № 480/3168/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2025-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 р. Справа № 480/3168/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Н.В. Савицька, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/3168/25

за позовом ОСОБА_1

до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач, апелянт) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі МЦШР ДСНС України, відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність МЦШР ДСНС України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при звільненні зі служби грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів;

- зобов`язати МЦШР ДСНС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки в загальній кількості 70 днів.

24.04.2025 ухвалою Сумського окружного адміністративного суду позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

29.04.2025 ухвалою Сумського окружного адміністративного суду в задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду відмовлено. Позовну заяву повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій він посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права просив скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.04.2025 та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі до Сумського окружного адміністративного суду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що предметом спору у цій справі є нарахування та виплата позивачу грошової компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки, тобто спірні правовідносини регулюються статтею 233 КЗпП України у редакції, чинній до змін, внесених Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX, а відтак право позивача на звернення до суду не обмежене будь-яким строком.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим статтею 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що зі змісту частини 25 статті 129 Кодексу цивільного захисту України та пункту 153 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 № 593, вбачається, що компенсація особі, яка проходить службу цивільного захисту, за невикористані дні відпустки здійснюється у рік звільнення зі служби, тобто в момент припинення правовідносин між позивачем та відповідачем. Оскільки, звільнення позивача зі служби цивільного захисту відбулося в 2024 році, то слід застосовувати норму щодо тримісячного строку звернення до суду.

Відповідно до частини 2 статті 312 КАС України розгляд апеляційної скарги проведено в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що у період з 12.12.1996 по 03.06.2024 позивач проходив службу в МЦШР ДСНС України.

19.11.2002 ОСОБА_1 отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Згідно з наказом (по особовому складу) № 319 від 13.06.2024 ОСОБА_1 , полковника служби цивільного захисту, звільненого зі служби цивільного захисту за віком відповідно до наказу ДСНС України від 03.06.2024 № НЦЗ-370, 14.06.2024 знято з усіх видів забезпечення, виключено зі списків особового складу центру та кадрів ДСНС України.

При звільненні позивачу була виплачена вихідна допомога, грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки, надбавку за особливості проходження служби та премію.

Згідно з наказами № 4 від 04.01.2019, № 222 від 12.10.2020, № 267 від 30.11.2021 та № 121 від 21.05.2024 ОСОБА_1 перебував у додатковій відпустці як учасник бойових дій в 2019, 2020, 2021 та 2024 роках.

В той же час, за 2015-2018, 2022 та 2023 роки додаткова відпустка позивачу як учаснику бойових дій не надавалася, компенсація за невикористані дні цієї відпустки не виплачувалась.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки протиправною позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали. Недоліки необхідно усунути шляхом подання до суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом, у якій зазначити поважні причини пропуску такого строку та докази поважності причин пропуску такого строку.

27.04.2025 на виконання вимог ухвали Сумського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 позивачем було подано заяву про усунення недоліків, в якій ОСОБА_1 з посиланням на постанову Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 вказує, що строк звернення до суду не пропущений, а грошовий атестат № 126 від 14.06.2024, з яким позивач був ознайомлений під особистий підпис, не містить інформації про компенсацію позивачу невикористаних днів щорічної відпустки, як основної так і додаткової, а відтак вказаний документ не відповідає вимогам статті 116 КЗпП України і не може розглядатись, як належний і допустимий доказ по справі так як не стосується предмета доказування.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено тримісячний строк звернення до суду з позовною заявою, при цьому належних доказів поважності причин пропуску такого строку суду не надано, оскільки в заяві про поновлення строку звернення до суду із цим позовом позивач посилається на ті ж підстави та причини, яким вже було надано оцінку судом в ухвалі Сумського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 та постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 14.04.2025 по справі № 480/149/25.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви, з огляду на таке.

Положення статті 55 Конституції України передбачають, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Реалізація цього права передбачає, зокрема, дотримання порядку, визначеного процесуальним законом, в тому числі щодо строків звернення до адміністративного суду.

Згідно зі статтею 118 КАС України процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За змістом абзацу 1 частини 1 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Норми статті 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 990/156/23.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини 1 і 2 статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Тобто, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Однак після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В той же час, у випадках, коли мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX правове регулювання має здійснюватися таким чином:

правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції);

у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великою Палатою Верховного Суду від 11.07.2024 у справі № 990/156/23, постанові Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.

З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги стосуються нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, а також за 2022 та 2023 роки.

Відповідно до частини 25 статті 129 Кодексу цивільного захисту України у рік звільнення із служби особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту в разі невикористання ними щорічних основної та додаткової відпусток виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також додаткової відпустки особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, у тому числі за не використані дні щорічних відпусток у минулі роки.

З вищезазначеної правової норми вбачається, що право на компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпусток виникає саме у рік звільнення зі служби.

Як було зазначено вище, згідно з наказом (по особовому складу) № 319 від 13.06.2024 ОСОБА_1 , полковника служби цивільного захисту, звільненого зі служби цивільного захисту за віком відповідно до наказу ДСНС України від 03.06.2024 № НЦЗ-370, 14.06.2024 знято з усіх видів забезпечення, виключено зі списків особового складу центру та кадрів ДСНС України.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову, передбачений частиною 2 статті 233 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX), слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні), зокрема, грошового атестата.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу грошовий атестат був вручений 14.06.2024, з наказом № 319 від 13.06.2024, з якого вбачається, що грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій не буде виплачена, ОСОБА_1 ознайомився також 14.06.2024.

Отже, тримісячний строк звернення до суду з цим позовом почав обраховуватись саме з 14.06.2024 і закінчився 14.09.2024. Натомість до суду з цим позовом позивач звернувся 21.04.2025, тобто з пропуском строку, передбаченого частиною 2 статті 233 КЗпП України, поважних причин пропуску цього строку з наданням відповідних доказів до суду не надав, а тому суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про повернення позовної заяви.

Ухвалюючи це судове рішення, колегія суддів керується положеннями статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 294, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року по справі № 480/3168/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк