Справа № 280/11450/24
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 280/11450/24
Суддя І інстанції Батрак І.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення, його скасування та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасувати рішення Комісії з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлене Протоколом від 07.11.2024 за №22, у частині відмови у наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зобов`язано Комісію з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 за його заявою відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Не погодившись з даним рішенням суду ІНФОРМАЦІЯ_3 подав на нього апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації» та статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено підстави та порядок за яких військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Так, відповідно до вищезазначеного порядку, військовозобов`язаний звертається до комісії територіального центру комплектування та соціальної підтримки з заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, до якої додає перелік документів визначених у додатку 5 затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації». Однак, в супереч зазначеним вимогам, громадянин ОСОБА_2 , не додав всіх необхідних документів, а саме відсутні документи про фактичне утримання дітей, як наслідок, комісія ІНФОРМАЦІЯ_4 прийняло Рішення оформлене протоколом №22 від 07.11.2024 року, яким відмовлено ОСОБА_3 в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на підставі пункту 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, Рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 оформлене протоколом №22 від 07.11.2024 року відносно ОСОБА_4 є таким, що відповідає діючому законодавству. Зазначає, що перевірка документів та встановлення їх достатності та дійсності є компетенцією комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 з розгляду заяв громадян про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Судом першої інстанції не надано правової оцінки поданим позивачем документам. При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав, визначених законодавцем, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету цієї судової справи. З огляду на наведене, прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача надати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації без перевірки документів та встановлення їх достатності, їх дійсності та приналежності відповідній особі може бути необґрунтованим та призвести до незаконного надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а тому у спірних правовідносинах суд не може перебирати на себе повноваження іншого органу та, відповідно, встановлювати достатність документів для оформлення відстрочки від призову на військову службу, відтак позовні вимоги в частині зобов`язання надати комісію з надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 за його заявою відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є військовозобов`язаним та має військово-обліковий документ військовий квиток серія НОМЕР_1 . Також позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується Довідкою від 20.04.2022 №2304- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивач з 14.11.2017 перебував у шлюбі з ОСОБА_5 , який зареєстрований Василівським районним відділом державної реєстрації актів Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, за актовим записом №96.

Від подружнього життя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають малолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , свідоцтво про народження від 25.09.2024 серії НОМЕР_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , свідоцтво про народження від 25.09.2024 серії НОМЕР_3 , копії яких долучено до матеріалів справи.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 30.10.2018 по справі №311/3149/18 провадження 2/311/1226/2018 вирішено розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який зареєстрований 14 листопада 2017 року Василівським районним відділом державної реєстрації актів Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, за актовим записом №96. Рішення набрало законної сили 29.11.2018.

Судовим наказом від 28.09.2018, виданим Василівським районним судом Запорізької області з позивача на користь ОСОБА_5 стягнуті аліменти на утримання дітей: ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у розмірі 1/3 частини всього заробітку (доходу), але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання Управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мельніковим О.А. від 31.05.2023 виконавче провадження завершено поверненням виконавчого документу стягувачу за його заявою.

З 08.06.2019 позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_4 , видане Мелітопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

У шлюбі у подружжя народився син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження від 03.10.2024 НОМЕР_5 разом із перекладом із польської мови на українську мову.

05.11.2024 позивач звернувся із заявою до голови комісії Центрального ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якій просив розглянути заяву та оформити йому у порядку, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, про результати розгляду заяви та прийняте рішення просив повідомити його письмово. До зазначеної заяви позивачем додані копії наступних документів: паспорту громадянина України, довідки про реєстрацію місця проживання, копію картки платника податків, копія довідки ВПО, свідоцтва про шлюб, копії свідоцтв про народження дітей ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 (з нотаріально засвідченим перекладом), заяви ОСОБА_5 про утримання дітей, постанови державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу, довідки відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відсутність відносно нього виконавчих проваджень та відсутність заборгованості по аліментам.

Листом від 03.12.2024 №10/7319 ІНФОРМАЦІЯ_10 повідомлено, що заява ОСОБА_1 про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації розглянута. Згідно з Рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 (Протокол №22 від 07.11.2024) громадянину ОСОБА_1 відмовлено в отриманні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з тим, що подані документи не відповідають додатку 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 16.05.2024 №560.

Вважаючи протиправним рішення Комісії відповідача від 07.11.2024 №22 у частині відмови у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абз. 3 ч. 1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з підтвердження обставини перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років, а тому з метою ефективного захисту порушених прав позивача зобов`язав відповідача прийняти відповідне рішення про надання позивачу відстрочки від мобілізації.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Спірним питанням у даній справі є правомірність відмови відповідачем у наданні позивачу відстрочки від мобілізації у зв`язку, на думку відповідача, з неналежним підтвердженням позивачем утримання своїх трьох дітей .

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-ХІІ), ч. 1 ст. 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Частиною 3 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

За приписами ч. 7 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

Пунктом 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану, який діє й на час розгляду справи у суді.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3543-ХІІ), який також визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів Служби зовнішньої розвідки України - відповідний підрозділ Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язаних Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Статтею 22 Закону № 3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Так, п.3 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-ХІІ (в редакції до 18.05.2024) було передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.

З 18.05.2024 змінено порядок отримання відстрочки від військової служби, адже були внесені зміни до ст.23 Закону №3543-XII, зокрема п.3 ч.1 ст.23 Закону викладено у наступній редакції: «право на відстрочку мають жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці».

Також з 18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 (далі - Порядок №560), який визначає алгоритм отримання військовозобов`язаними особами відстрочки.

У п. 56, 57, 58 Порядку №560 зазначено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених ст. 23 Закону №3543-XII.

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.

Додаток 5 до Порядку №560 містить перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст. 23 Закону №3543-XII у залежності від категорії осіб, які мають право на відстрочку.

Так, документами, що підтверджують право на відстрочку на підставі п.3 ч.1 вказаного Закону є:

-свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного;

-один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.

Комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів (п. 60 Порядку №560)

Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

Правовою підставиою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації позивач зазначив п.3 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ (жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років).

Так жз матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є батьком трьох дітей, які не досягли 18 років, зокрема:

- відповідно до свідоцтва про народження від 25.09.2024 серії НОМЕР_3 батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

- відповідно до свідоцтва про народження від 25.09.2024 серії НОМЕР_2 батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 ;

- відповідно до свідоцтва про народження від 03.10.2024 серії НОМЕР_6 батьками ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Отже, вказані обставини підтверджують те, що позивач є батьком трьох дітей до 18 років.

Законом № 3543-ХІІ встановлені 2 умови: перебування на утриманні військовозобов`язаного трьох і більше дітей віком до 18 років та відсутність заборгованості із сплати аліментів. При цьому, перелік визначених додатком 5 до Порядку № 560 документів свідчить про те, що підзаконним нормативним актом для військовозобов`язаного, який, як вказано у свідоцтвах про народження, є батьком неповнолітніх дітей, встановлені додаткові вимоги для реалізації ним права на відстрочку.

При цьому судом першої інстанції принагідно зауважено, що наявність/відсутність рішення (суду чи органу опіки та піклування) або договору між батьками про визначення місця проживання дітей та про участь батьків у їх вихованні, рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного (ухвалене в порядку ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України) не доводить/не спростовує того, що троє неповнолітніх дітей ОСОБА_1 перебувають на його утриманні.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст.157 цього Кодексу.

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2 ст. 166 Сімейного кодексу України).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 Кримінального кодексу України.

Отже, у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від факту зареєстрованого шлюбу між батьками, факту спільного проживання, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

Частинами 1-3 ст. 181 Сімейного кодексу України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виходячи з викладеного осуд першої інстанції вірно зазначив, що на позивача як на батька своїй трьох неповнолітніх дітей покладено законодавчий обов`язок їх утримувати.

На підтвердження своєї участі у матеріальному забезпеченні своїх дітей позивач стверджує, що з 2018 року позивач платив аліменти на утримання двох своїх неповнолітніх дітей в повному обсязі. У травні 2023 року позивач домовився з ОСОБА_5 про те, що не буде претендувати на трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана під час перебування у шлюбі та є спільно нажитим майном, а ОСОБА_5 забере виконавчий лист Василівського районного суду Запорізької області від 18.10.2018 про стягнення з позивача аліментів. При цьому, позивач добровільно на власний розсуд, з урахуванням його фінансових можливостей буде сплачувати аліменти та утримання двох неповнолітніх дітей.

Сплата позивачем аліментів підтверджується копіями банківських квитанцій, які знаходяться в матеріалах справи, копією розписки ОСОБА_5 від 24.05.2023 про фактичне отримання від нього грошових коштів в якості аліментів за період з січня 2022 року по травень 2023 року, а також її розпискою від 04.03.2025 про добровільну сплату ним аліментів за період з червня 2023 року по лютий 2025 року.

Після повернення ОСОБА_5 виконавчого листа по аліментам 31.05.2023 позивач продовжував добровільно щомісячно сплачувати аліменти на утримання дітей по 5000 грн щомісячно і з червня 2023 року по лютий 2025 року сплатив 105000 грн, що підтверджується розпискою ОСОБА_5 від 04.03.2025.

Факт придбання у період шлюбу з ОСОБА_5 трикімнатної квартири підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Так, у заяві ОСОБА_5 від 01.10.2024 на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 зазначено, що у зв`язку з тим, що аліменти сплачувались в повному обсязі, навіть більше ніж стягнуто судом, а також відсутністю заборгованості по аліментам, за її заявою виконавчий документ судовий наказ повернуто їй та виконавче провадження завершено. Вказує, що на теперішній час ОСОБА_1 в добровільному порядку сплачуються аліменти на двох дітей, вона не має до позивача будь-яких претензій матеріального та морального характеру. Окрім цього, ОСОБА_1 як батько піклується про розвиток дітей, приймає участь у їх вихованні, підтримує постійний зв`язок з дітьми, купує та передає ліки за необхідності. Підтверджує, що діти перебувають на нашому спільному утриманні та ОСОБА_1 приймає у цьому активну участь.

У зв`язку з проживанням ОСОБА_5 разом з неповнолітніми дітьми у м. Василівка Запорізької області, яка є теперішній час тимчасово окупованою територією, іншим способом аніж розпискою ОСОБА_5 , підтвердити сплату аліментів не має можливості.

Окрім цього, на утримання сина ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_9 , та на теперішній час разом з дружиною позивача ОСОБА_12 мешкає у Польщі, ним протягом листопада 2024 року лютого 2025 року перераховано грошові кошти на загальну суму 57980 грн, що підтверджується банківськими квитанціями, а саме: 23.11.2024 20000 грн; 06.12.2024 10000 грн; 07.01.2025 9980 грн; 12.02.2025 10000 грн; 15.02.2025 8000 грн.

Наявність заборгованості по аліментам а також спростування вказаних обставин доводи апеляційної скарги не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів.

Матеріали адміністративної справи не містять рішення суду, згідно з яким ОСОБА_1 звільнено від обов`язку утримувати своїх дітей.

Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підтвердження факту перебування на утриманні позивача трьох дітей віком до 18 років, що свідчить про протиправність оскарженого рішення.

Стосовно дискреційних повноважень, колегія суддів зазначає, що такими є повноваження обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде законним.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - прийняти позитивне рішення. Підставою для відмови у прийнятті такого рішення можуть бути лише визначені законодавством обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд надати відстрочку, або відмовити у її наданні, існує лише один правомірний варіант поведінки.

Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї.

Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Отже, як вбачається з наведених судових рішень, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Відповідно до рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.

У даному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Частиною 3 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У спірному випадку позивач при зверненні дотримався визначених законом умов, при цьому дискреційні повноваження Комісії (надати відстрочку або відмовити у наданні відстрочки) обмежені оцінкою законності підстав для надання відстрочки та наявністю документів, що підтверджують відповідне право, а тому єдиним можливим варіантом дій (обов`язком) суб`єкта владних повноважень є задоволення заяви ОСОБА_1 про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абз. 3 ч.1 ст.23 Закону № 3543-ХІІ про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Апеляційний суд при прийнятті даного рішення також застосовує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»(заява №4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», заява №303-A, п. 29).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, вірно встановив фактичні обставини справи та дав їм правову оцінку, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, що не може бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили.

В повному обсязі постанова складена 05 серпня 2025 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.М. Іванов

суддя С.В. Сафронова