Справа № 620/15418/24
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Бородавкіна С.В., Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року Справа № 620/15418/24

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:?

Головуючого судді Епель О.В.,?

суддів:? Мєзєнцева Є.І.,? Файдюка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

про визнання протиправним та скасування рішення,

зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - Відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Відповідач 2), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Одеській області від 08.11.2024 №01 та відмову ГУПФУ в Чернігівській області, викладену в листі від 12.11.2024 №2500-0207-8/76764, про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'';

- зобов`язати ГУПФУ в Одеській області зарахувати до її страхового стажу періоди роботи з 21.11.1984 по 15.09.1986, з 19.03.1987 по 03.08.1988 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 21.11.1984 та періоди догляду за дітьми, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 08.11.2024 №01 в частині незарахування ОСОБА_1 до страхового стажу періодів роботи з 21.11.1984 по 15.09.1986 та з 19.03.1987 по 03.08.1988, а також періоду догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 21.11.1984 по 15.09.1986 та з 19.03.1987 по 03.08.1988, а також періоду догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні позовних вимог у іншій частині - відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зміна прізвища Позивачки з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » здійснена на підставі свідоцтва про шлюб № НОМЕР_2 від 21.11.1986, а не довідки від 13.08.2024 №332, як вказує ГУПФУ в Одеській області у спірному рішенні.

Відтак, оскільки належним чином оформленою трудовою книжкою підтверджуються період роботи Позивача з 21.11.1987 по 15.09.1986, з 19.03.1987 по 03.08.1988, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позиція пенсійного органу щодо відмови у його зарахуванні до страхового стажу є неправомірною.

Щодо зарахування до страхового стажу позивача періодів догляду за дітьми, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначив, що до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Зокрема, суд врахував, що свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилась дитина, а відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 частина періоду догляду за малолітньою дитиною до досягнення нею трирічного віку співпадає з періодами, коли позивач перебувала у трудових відносинах, а саме: з 10.10.1996 по 24.09.1999 та з 13.12.1999 по 12.08.2000.

Відтак, суд прийшов до висновку, що період догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_2 , має бути зарахований до страхового стажу Позивачки.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в період догляду за дитиною з 13.08.2000 по 14.09.2000 та з 01.11.2000 по 11.08.2002 (дата досягнення дитиною трирічного віку) ОСОБА_1 не працювала. А відтак, такий період має бути підтверджений свідоцтвом про народження дитини або паспортом, а у разі смерті дитини - свідоцтвом про смерть, однак, Позивачка до територіального органу Пенсійного фонду України відповідні документи не надавала.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити повністю, стверджуючи про відсутність у Позивачки права на зарахування спірного стажу.

Так, Апелянт зазначає, що за результатами розгляду наданих Позивачки документів до страхового стажу не зараховано періоди роботи:

- з 21.11.1984 по 15.09.1986, з 19.03.1987 по 03.08.1988 згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 21.11.1984, оскільки зміна прізвища « ОСОБА_4 » внесена на підставі довідки виданої Республіки Білорусь № 332 від 13.08.2024. Документи, видані компетентними органами держав, з якими Україною не укладено зазначені угоди (договори), повинен бути легалізовані (мати штамп про консульську легалізацію чи проставлення спеціального штампу "APOSTILLE");

- період догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки Позивачкою не було надано свідоцтво про народження дитини.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального права що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.02.2025 та від 25.03.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню в частині з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04.11.2024, по досягненню 56 років, ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Чернігівській області з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Вказану заяву розглянуто за екстериторіальним принципом ГУ ПФУ в Одеській області та 08.11.2024 прийнято рішення №01 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу - 22 роки та необхідних документів для визначення права на пенсію. Зокрема, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано періоди роботи з 21.11.1984 по 15.09.1986, з 19.03.1987 по 03.08.1988, оскільки зміна прізвища « ОСОБА_4 » внесена на підставі довідки, виданої Республікою Білорусь від 13.08.2024 №332. Документи, видані компетентними органами держав, з якими Україною не укладено зазначені угоди (договори), повинні бути легалізовані (мати штамп про консульську легалізацію чи проставлення спеціального штампу «АРОSTILLE»). Також не зараховані періоди догляду за дітьми 11.08.1997 р.н. та ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відсутні свідоцтва про народження дітей / т. 1 а.с. 31-32/.

Про прийняте рішення позивача повідомлено листом ГУ ПФУ в Чернігівській області від 12.11.2024 /т.1 а.с. 30/.

Вважаючи рішення ГУ ПФУ в Одеській області та повідомлення ГУП ФУ в Чернігівській області протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним адміністративним позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною четвертою вказаної статті Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У свою чергу, відповідно до статті 56 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ та частини першої статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У відповідності до пункту 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що основним документом, який підтверджує стаж роботи особи та виконання нею робіт на певній посаді, є трудова книжка. Лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію, для підтвердження трудового стажу приймаються відповідні уточнюючі довідки.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції з урахуванням доводів Апелянта, колегія суддів відзначає, що відповідно до інформації, відображеної у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , зміна прізвища Позивачки з « ОСОБА_2 » на « ОСОБА_3 » здійснена на підставі свідоцтва про шлюб № НОМЕР_2 від 21.11.1986, а не довідки від 13.08.2024 №332, як вказує ГУПФУ в Одеській області у спірному рішенні /т. 1 а.с. 14/.

При цьому, колегія суддів зазначає про безпідставність доводів Апелянта про те, що зміна прізвища « ОСОБА_4 » внесена на підставі довідки, виданої Республікою Білорусь №332, яка не має апостилю, оскільки така довідка була видана 13.08.2024, тобто вже після внесення відповідного запису до трудової книжки, а відтак не могла бути підставою для його внесення.

Більш того, пенсійний орган не заперечує, що трудова книжка серії НОМЕР_1 належить саме Позивачці, оскільки інші періоди її роботи згідно цієї трудової книжки були зараховані до страхового стажу ОСОБА_1 .

Вищевикладене дозволяє колегії суддів стверджувати, що Відповідач, приймаючи спірне рішення, вибірково зарахував періоди трудової діяльності до страхового стажу Позивачки, чим порушив принцип належного урядування, який поміж іншого передбачає обов`язок державних органів діяти в якомога більш послідовний спосіб.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 21.11.1984 по 15.09.1986 та з 19.03.1987 по 03.08.1988.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду в частині щодо зарахування до страхового стажу Позивачки періоду догляду за дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до пункту «ж» частини третьої статті 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується також час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у Позивачки народилась дитина /т.1 а.с. 29/, а відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 частина періоду догляду за малолітньою дитиною до досягнення нею трирічного віку співпадає з періодами, коли Позивачка перебувала у трудових відносинах, а саме: з 10.10.1996 по 24.09.1999 та з 13.12.1999 по 12.08.2000.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про те, що період догляду за дитиною, ІНФОРМАЦІЯ_2 , має бути зарахований до страхового стажу Позивачки.

Доводи Апелянта про те, що Позивачкою не було надано свідоцтво про народження дитини судова колегія до уваги не приймає, оскільки ГУ ПФУ в Одеській області не було надано жодного належного та допустимого у контексті ст.ст. 73-74 КАС України доказів, які такі обставини підтверджують.

Принагідно, апеляційний суд акцентує увагу на тому, що у відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача. Саме суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, які, на підтвердження своїх доводів, Відповідачем не надано.

Аналізуючи всі доводи учасників справи, колегія суддів приймає до уваги правові висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і Апелянт не довів тих обставин, на які він посилається, а судом першої інстанції повно та правильно встановлено обставини справи і ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, витрати на сплату судового збору перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 134, 139, 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 05 серпня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Є.І. Мєзєнцев

В.В. Файдюк