Справа № 400/14213/23
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2025-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/14213/23

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Осіпова Ю.В.,

Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційні скарги Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року, прийнятого в порядку письмового провадження суддею Бульбою Н.О. у місті Миколаїв, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року Дяченко Олексій Володимирович в інтересах ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) за допомогою системи «Електронний суд» подав до Миколаївського окружного адміністративного суду адміністративний позов до Військової частини НОМЕР_1 (далі Відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ) в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року до 24.10.2023 року;

- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року до 24.10.2023 року включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року за № 100.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що у день звільнення зі служби (17.11.2020 року) Відповідач не виплатив йому всіх належних при звільненні сум. Остаточний розрахунок проведено лише 25.10.2023 року, на виконання судового рішення, а тому вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.04.2024 року позов задоволено, а саме:

- визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року по 24.10.2023 року;

- зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року по 24.10.2023 року у розмірі 77 976, 08 грн. відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року за № 100.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач протиправно не нарахував Позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року до 24.10.2023 року. При цьому, вважав за необхідне визначити конкретний розмір такого відшкодування. Суд зазначив, що відповідно до довідки про нараховане грошове забезпечення Позивачу за останні два місяці, що передували звільненню з військової служби нараховано грошове забезпечення у загальному розмірі 26 134, 90 грн. (за вересень 2020 року 13 067, 45 грн., за жовтень 2020 року 13 067, 45 грн.). Кількість днів служби за період вересень-жовтень 2020 року становить 61 календарний день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 428, 44 грн. (26 134,90 грн./61 день). Кількість календарних днів затримки розрахунку з 17.11.2020 року до 24.10.2023 року 1 393 дні. Врахувавши висновки, викладених Верховним Судом у постанові від 28.06.2023 року по справі № 560/11489/22, суд першої інстанції зазначив, що застосуванню підлягає стаття 117 КЗпП України в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ, щодо обмеження періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, а саме шістьма місяцями. Отже, суд першої інстанції визначив, що за період з 17.11.2020 року до 24.10.2023 року включно середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 77 976, 08 грн. (182 дні х 428, 44 грн.).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині визначення загального розміру середньоденного заробітку, який підлягає виплаті в сумі 77 976, 08 грн., представник Позивача звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням матеріального права та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його в цій частині та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник зазначає, що вирішуючи справу по суті, судом першої інстанції було проігноровано правові висновки Верховного Суду наведені у більше ніж 2 десятках постанов щодо порядку визначення частки заборгованості для розрахунку суми середнього заробітку.

Зокрема, апелянт посилається на постанови Верховного Суду від 30.11.2023 року по справі № 380/19103/22, від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 року по справі № 560/831/23, в яких наведено правовий висновок, що у разі звільнення Позивача до 19.07.2022 року при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 року спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини:

- до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19;

- до періоду який починається з 19.07.2022 року застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.

Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум розрахованих за два періоди.

Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22 перший період затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року складає 609 днів, а з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року 184 дні.

Середній заробіток за період з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року складає 428, 44 грн. х 609 днів = 260 919, 96 грн., а враховуючи принцип пропорційності, сума середнього заробітку складає 260 919, 96 грн. * 100% = 260 919, 96 грн..

Середній заробіток за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року складає: 428, 44 грн. х 184 дні = 78 832, 96 грн..

Таким чином, загальна сума середнього заробітку відповідно до правової позиції Верховного Суду наведеної у постановах від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 року по справі № 560/831/23 складає: 260 919, 96 грн. + 78 832, 96 грн. = 339 752, 92 грн..

До цього, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц, а саме, що сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні, сума середнього заробітку для Позивача у даній справі має складати: 691 650,47 грн. (8216 818, 33 грн. * 3,19).

При цьому, скаржник зазначає, що сума розміру майнових втрат, визначена Позивачем, буде компенсувати втрати понесені з вини Відповідача та в цьому випадку ст. 117 КЗпП виконає своє призначення щодо захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захисту права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя та життя його сім`ї.

Також із рішенням суду першої інстанції не погодився Відповідач, проте в частині задоволення позовних вимог, тому звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його повністю та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги сторона посилається на відсутність у Позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення на підставі статті 117 КЗпП України, оскільки здійснений Відповідачем розрахунок і виплачені Позивачу при звільненні суми не були спірними, а стали спірними лише 13.10.2022 року та 29.11.2021 року, коли Позивач звернувся до суду із позовами у справах № 400/4592/22 та № 400/12697/21. Викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченого у повному розмірі грошового забезпечення виник через майже два роки після звільнення Позивача. Отже, оскільки при нарахуванні і виплаті Позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 КЗпП України відсутні.

Окрім того скаржник вважає, що позовну заяву слід залишити без розгляду, оскільки Позивач пропустив строк звернення до суду.

15.04.2024 року за допомогою системи «Електронний суд» Відповідач подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу представника Позивача, в якому Відповідач просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу представника Позивача без задоволення.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2024 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким адміністративний позов задоволено частково, а саме:

- стягнуто з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року, з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року за шість місяців у сумі 84 831, 12 грн., з відрахуванням податків та зборів;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції частково невірно здійснено розрахунок середньоденного заробітку, періоду затримки, загальної суми середнього заробітку.

Суд апеляційної інстанції встановив, що період затримки розрахунку при звільненні становить 792 календарних дні: з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року складає 608 календарних дні, а з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року за шість місяців 184 календарних дні. З урахуванням наведеного розміру середньоденного заробітку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що середній заробіток з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року за 608 календарних дні складає 260 491, 52 грн., з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року за шість місяців (184 календарних дні) 78 832, 96 грн., а загальний розмір 339 324, 48 грн.. Згідно з довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 26.07.2024 року розмір належних Позивачеві при звільненні виплат, який виплачений складає 48 172, 27 грн. В свою чергу, виплата індексації грошового забезпечення Позивача на виконання судового рішення по справі № 400/12697/21 здійснена 25.10.023 року в сумі 184 345, 76 грн. Загальний розмір належних Позивачеві при звільненні виплат складає 232 518, 03 грн., тобто, частка коштів, яка не була виплачена Позивачу при звільненні у порівнянні із загальним розміром належних при звільненні виплат, складає 79,28%. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, суд апеляційної інстанції застосовуючи критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, наведені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 року по справі № 821/1083/17, врахував такі обставини: Позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням 16.11.2020 року; з позовом щодо виплати спірної індексації Позивач звернувся у грудні 2021 року, тобто, зі сплином більше року після виключення зі списків військової частини; судове рішення у справі № 400/12697/21, на виконання якого нараховано індексацію грошового забезпечення, за затримку виплати якої Позивач просить стягнути середній заробіток, набрало законної сили 18.07.2023 року; виплата індексації грошового забезпечення Позивача на виконання судового рішення по справі № 400/12697/21 здійснена 25.10.2023 року у сумі 184 345, 76 грн.; загальний розмір належних Позивачеві при звільненні виплат складає 232 518, 03 грн.; частка коштів, яка не була виплачена Позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних Позивачеві при звільненні виплат, складає 79,28%; загальний розмір середнього заробітку з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року складає 608 календарних дні, з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року за шість місяців (184 календарних дні) складає 339 324, 48 грн..

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції враховував, що загальна сума індексації, яка виплачена Позивачу на виконання судового рішення, є більшою, ніж кошти, які фактично виплачені при звільненні в неоспорюваній сумі, однак, середній заробіток, з урахуванням визначеної частки коштів, яка не була виплачена Позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат, є значно більшим розміру виплат, які не сплатив Відповідач Позивачу при звільненні, і це зумовлено тим, що Позивач зволікав зі зверненням до суду з позовом про стягнення не нарахованих та не виплачених йому Відповідачем при звільнення сум, та звернувся до суду зі сплином більше року після звільнення, а тому, колегія суддів вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності Відповідача за прострочення ним належних при звільненні Позивачу виплат у сумі 84 831, 12 грн., що складає 25% від середнього заробітку за весь період затримки розрахунку. У зв`язку з чим, дійшов висновку про часткове задоволення позову про стягнення на користь Позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року, з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року за шість місяців у сумі 84 831, 12 грн., з відрахуванням податків та зборів.

Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, представник Позивача подав касаційну скаргу та за наслідками її розгляду Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 24.04.2025 року, якою касаційну скаргу задоволено, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.09.2024 року скасовано, з направленням справи № 400/14213/23 на новий розгляд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Скасовуючи судове рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку, що проведений судом апеляційної інстанції розрахунок не відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 30.11.2020 року по справі № 480/3105/19. Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно розрахувати розмір компенсації за період до 19.07.2022 року без обмеження строків, однак обчисливши її розмір пропорційно до невиплачених Позивачу сум, а після 19.07.2022 року, правильно установити період затримки розрахунку при звільненні та розрахувати суму компенсації лише у межах шестимісячного строку, без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

15.05.2025 року справа № 400/14213/23 надійшла до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Дана справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника Позивача - задовольнити, з огляду на таке.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 12.10.2020 року № 132-РС (по особовому складу) Позивача звільнено з військової служби.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 16.11.2020 року № 250 (по стройовій частині) Позивача, командира відділення управління взводу управління 2-ої протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.10.2020 року № 132-РС (по особовому складу), виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проте, при звільненні з військової служби Відповідачем не було виплачено Позивачу всіх належних при звільненні сум, оскільки у період з 30.09.2016 року по 16.11.2020 року включно не виплачувалась індексацію грошового забезпечення, ані «поточна», ані «індексація-різниця», а також у період з 30.01.2020 року по 16.11.2020 року виплата грошового забезпечення здійснювалося у заниженому розмірі, так як посадовий оклад, оклад за військовим званням, інші щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові виплати, обраховувалися виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018 року замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01 2020 року.

Вказане стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.05.2023 року у справі № 400/12697/21, яке 18.07.2023 року набрало законної сили, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , зокрема:

- індексацію грошового забезпечення за період з 30.09.2016 року по 28.02.2018 року, із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення «січень 2008 року», із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум;

- індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 16.11.2020 року включно відповідно до абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.

Як вбачається з виписки з карткового рахунку Позивача у банку та не оспорюється Відповідачем, на виконання судового рішення по справі № 400/12697/21 25.10.2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 184 345, 76 грн..

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16.02.2023 року по справі № 400/4592/22, яке 01.08.2023 року набрало законної сили, зокрема зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.01.2020 року по 16.11.2020 року, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 2020 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні за 13 років з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020 року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання зазначеного судового рішення, 26.09.2023 року Відповідачем було нараховано та виплачено Позивачу грошові кошти в сумі 32 472, 57 грн., що також підтверджується банківською випискою з карткового рахунку Позивача та не оспорюється Відповідачем.

Таким чином, Позивача було виключено зі списків особового складу 16.11.2020 року, а останню виплату Відповідачем здійснено 25.10.2023 року, тобто остаточний розрахунок при звільненні було затримано з 17.11.2020 року по 24.10.2023 року на 1 072 дні.

Оскільки Відповідач своєчасно не здійснив виплату всіх сум, які належали до виплати під час звільнення, то відповідно до статті 117 КЗпП України у Позивача виникло право на середній заробіток за весь час затримки виплати, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність у Позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але вважає неправильним проведений судом апеляційної інстанції розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з наступного.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено колегією суддів, в межах даної справи спір виник у зв`язку із не виплатою на користь Позивача (військовослужбовця) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, внаслідок несвоєчасного повного розрахунку Позивача при звільненні.

Перевіряючи правомірність та законність дій Відповідача у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими Позивач пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія враховує наступне.

Так, за матеріалами справи встановлено, що 26.09.2023 року Відповідачем виплачено Позивачу грошове забезпечення в сумі 32 472, 57 грн. та 25.10.2023 року виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 184 345, 76 грн., після чого Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.

Тобто, різниця між цими виплатами становить майже 1 місяць, а до суду з даним позовом представник Позивача звернувся 21.11.2023 року (позов сформовано в Електронному суді 19.11.2023 року).

Разом з цим, колегія суддів не вбачає підстав для включення до розрахунку суми грошового забезпечення, за невиплату якого підлягає нарахуванню середній заробіток, а саме виплачене на виконання судового рішення по справі № 400/4592/22 грошове забезпечення в сумі 32 472, 57 грн., оскільки Позивач не звертався до суду в межах місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України, щодо нарахування середнього заробітку за затримку виплати вказаної суми грошового забезпечення.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги Відповідача щодо порушення строків звернення до суду із позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки виплати індексації на підставі судового рішення по справі № 400/12697/21, оскільки така виплата здійснена 25.10.2023 року, а Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.11.2023 року (позов сформовано в Електронному суді 19.11.2023 року), тобто, в межах місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Позивач у даній справі просить нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та в прохальній частині позову не визначає щодо якої саме суми грошового забезпечення виник спір.

При цьому, судом у даній справі встановлено, що фактично остаточний розрахунок з Позивачем проведено 25.10.2023 року, позов подано 21.11.2023 року (позов сформовано в Електронному суді 19.11.2023 року), в межах місячного строку.

Тобто, у суду відсутні підстави для залишення позову без розгляду повністю або в частині вимог.

Водночас, до розрахунку суми грошового забезпечення, за невиплату якої підлягає нарахуванню середній заробіток у даній справі, може входити лише сума грошового забезпечення, яка виплачена в межах місячного строку звернення до суду, будь-які інші виплати не можуть бути прийняті до уваги судом у даній справі.

Таким чином, у даній справі підлягає вирішенню питання щодо виплати середнього заробітку за час несвоєчасної виплати індексації грошового забезпечення у сумі 184 345, 76 грн..

Вирішуючи спірне питання, судова колегія виходить з наступного.

Так, за правилами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Цією нормою КЗпП України на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Законом України від 01.07.2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у постанові від 28.06.2023 року по справі № 560/11489/22 вже висловлював правові позиції щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України № 2352-ІХ у подібних правовідносинах, яку надалі підтримано Верховним Судом у інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах від 14.03.2024 року по справі № 560/6960/23, від 31.10.2023 року по справі № 240/15141/22, від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 року по справі № 560/831/23 та від 01.05.2024 по справі № 140/16184/23.

У наведених вище справах, Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 року та від 26.02.2020 року у справах № 761/9584/15-ц та № 821/1083/17.

Частиною 5 статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Водночас, Верховний Суд у постановах від 29.02.2024 року по справі № 460/42448/22, від 22.02.2024 року по справі № 560/831/23, від 15.02.2024 року по справі № 420/11416/23, від 29.01.2024 року по справі № 560/9586/22, від 30.11.2023 року по справі № 380/19103/22 та від 28.06.2023 року по справі № 560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України (у чинній редакції Закону № 2352-ІХ), час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

За висновками Верховного Суду у такій категорії справ, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій статті 117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом № 2352-ІХ та і після їхнього внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 року і після цього.

Надалі, з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у подібних правовідносинах, питання щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX до подібних триваючих правовідносин було предметом дослідження судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду у справі № 440/6856/22 (постанова від 06.12.2024 року).

У вказаній постанові Верховний Суд зауважив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX (19.07.2022 року) положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, у зв`язку з чим було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України у попередній редакції, тоді як після 19.07.2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли як під час дії статті 117 КЗпП України у попередній редакції, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022 року урегульовані згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 року по справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).

Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19.07.2022 року стаття 117 КЗпП України (у редакції Закону № 3248-IV) втратила чинність. Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19.07.2022 року, є недоречним.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 року по справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV) не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Аналогічним чином положення статті 117 КЗпП України були застосовані в постанові Верховного Суду від 10.04.2024 року по справі № 360/380/23, в якій Суд дійшов висновку, що у питанні щодо обчислення розміру середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні у період до 19.07.2022 року необхідно застосовувати приписи статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року і не передбачала строкових обмежень. Тому, за висновками Суду має бути застосований принцип співмірності, окреслений у практиці Великої Палати Верховного Суду. Що стосується періоду після 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, то розрахунки необхідно зробити, без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Отже, підсумовуючи викладене, Верховний Суд у постанові від 10.04.2024 року по справі № 360/380/23 констатував, що у межах цієї справи необхідно ураховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Як встановлено колегією суддів, спірні правовідносини по цій справі виникли у зв`язку з невиплатою Відповідачем на користь Позивача станом на 16.11.2020 року (дата виключення зі списків військової частини) індексації грошового забезпечення за період з 30.09.2016 року по 16.11.2020 року включно.

В свою чергу, індексація грошового забезпечення за спірний період була виплачена Позивачу на підставі судового рішення по справі № 540/576/22 лише 25.10.2023 року в сумі 184 345, 76 грн., що підтверджується банківською випискою з карткового рахунку Позивача.

Відтак, спірний період у виниклих правовідносинах сторін охоплюється з 17.11.2020 року (наступний день за датою звільнення Позивача) по 24.10.2023 року (дата остаточного розрахунку). Тобто спірні правовідносини охоплюють період, який виник, як до, так і після 19.07.2022 року.

Однак, судом першої інстанції вищевикладене не було враховано при здійснені розрахунку суми середнього заробітку, що підлягає нарахуванню та виплаті, а лише було враховано при визначенні суми 6-місячний термін, встановлений ст. 117 КЗпП України, за весь період, з чим судова колегія категорично погодитись не може.

Так, розраховуючи суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів виходить з наступного.

Правила обчислення середнього заробітку для визначення оплати вимушеного прогулу визначені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі Порядок № 100), який поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством економіки, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак, середньоденний заробіток Позивача складає: 428, 44 грн. = 13 067, 45 грн. (вересень 2020 року) + 13 067, 45 грн. (жовтень 2020 року) / 61 дня.

Період затримки розрахунку при звільненні з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року складає 608 днів, а з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року, рахуються лише шість місяців, тобто 184 календарних дня, враховуючи вищенаведені висновки суду, а саме з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року.

Визначаючи розмір середнього заробітку за період з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Зазначений період становить 608 календарних днів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи судова колегія вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що згідно довідки № 288 від 26.07.2024 року, виданою Відповідачем про розмір нарахованого та виплаченого Позивачу грошового забезпечення, в тому числі додаткових видів грошового забезпечення, при виключенні зі списків військової частини НОМЕР_1 , розмір належних Позивачеві при звільненні виплат, які були виплачені, складають 48 172, 27 грн..

Натомість, на думку колегії суддів, ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 мав отримати грошове забезпечення, яке б включало в себе невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 30.09.2016 року по 16.11.2020 року включно в сумі 184 345, 76 грн., яка виплачена на виконання судового рішення по справі № 400/12697/21, тобто мало бути виплачено 232 518, 03 грн. (48 172, 27 + 184 345, 76 грн.).

Відсоткове співвідношення спірної суми у даній справі до загальної суми виплати розраховується, виходячи з наступного розрахунку:

(184 345, 76 грн. х 100% / 232 518, 03 грн. = 79, 28%).

Виходячи з принципу пропорційності, судова колегія вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав Позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку наступним чином:

608 днів х 428, 44 грн. = 260 491, 52 грн. х 79, 28% = 206 517, 68 грн., що становить 43, 23% суми виплати, яка мала бути нарахована на день звільнення зі служби.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року по 18.07.2022 року, з урахуванням пропорційного розрахунку від розміру усіх належних звільненому працівникові сум, становить 206 517, 68 грн..

Що стосується періоду з 19.07.2022 року по 24.10.2023 року включно, який регулюється вже чинною редакцією ст. 117 КЗпП України, то судова колегія виходить з наступного.

Апеляційний суд звертає увагу, що приписами чинної редакції ст. 117 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється за весь період, але не більш ніж за шість місяців.

За таких обставин, спірний період затримки повного розрахунку підлягає обмеженню шестимісячним строком без зменшення суми компенсації на частку заборгованості, тобто з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, що складає 184 дня.

Відтак, сума середнього заробітку за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року становить 78 832, 96 грн. (184 дня х 428, 44 грн.).

Враховуючи вищевикладене, сума середнього заробітку ОСОБА_1 за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 17.11.2020 року (наступний день за датою звільнення Позивача) по 24.10.2023 року (дата остаточного розрахунку) становить: 285 350, 64 грн. (206 517, 68 грн. + 78 832, 96 грн.).

Проте, суд першої інстанції приведені обставини та правове регулювання спірних правовідносин не врахував під час розгляду справи по суті, в зв`язку з чим дійшов хибного висновку про зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за час проходження військової служби за період з 30.09.2016 року по 16.11.2020 року включно, при звільнені за шість місяців з дня виключення зі списків особового складу в розмірі 77 976, 08 грн., з яким колегія суддів категорично погодитись не може з огляду на невірне визначення судом суми середнього заробітку, що підлягає виплаті на користь Позивача, відтак слушними є доводи апеляційної скарги представника Позивача.

При цьому, установлені в межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи Відповідача.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 06.09.2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18.07.2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10.02.2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994 року, пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

В свою чергу, як визначено п.п. 1 та 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції було допущено неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання вчинити певні дії, з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог, а саме в сумі 285 350, 64 грн. за період з 17.11.2020 року по 24.10.2023 року.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника Позивача задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині зобов`язання вчинити певні дії та в цій частині постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Дяченка Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії скасувати в частині зобов`язання вчинити певні дії

Прийняти нове рішення в цій частині, яким зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.11.2020 року по 24.10.2023 року в сумі 285 350 (двісті вісімдесят п`ять тисяч триста п`ятдесят) гривень 64 копійки.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: В.О. Скрипченко