Справа № 320/16648/23
Суддя: Панченко Н.Д.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 року справа №320/16648/23

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Панченко Н.Д., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу у місті Києві за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління ПФУ в м. Києві (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідача-2), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову відповідача-2, щодо відмови у призначенні позивачу пенсії та зарахуванні до загального страхового стажу періодів з 1 січня 2004 р. по 6 березня 2005 р. і з 10 вересня 2007 р. по 15 лютого 2008 р.;

- зобов?язати відповідача-1 призначити позивачу пенсію з моменту першого звернення за призначенням пенсії, зарахувавши до загального страхового стажу період перебування позивача в Королівстві Бельгія як дружини працівника Представництва України при Європейському Союзі в періоди з 1 січня 2004 р. по 6 березня 2005 р. і з 10 вересня 2007 р. по 15 лютого 2008 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що неодноразово зверталася через Відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявами, в яких просила здійснити призначення пенсії із зарахуванням до страхового стажу періоду перебування за місцем довготермінового відрядження чоловіка до дипломатичного представництва України в ЄС (Бельгія, Брюссель) на підставі довідок, виданих Міністерством закордонних справ України.

Листом Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомлялася про прийняті рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.

Так, зокрема, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.03.2023 №10 відмовлено в задоволенні заяви про призначення пенсії за віком у зв`язку з незарахуванням до страхового стажу періоду перебування за місцем довготермінового відрядження чоловіка з 01.01.2004 по 06.03.2005, з 10.09.2007 по 15.02.2008.

Підставами відмови в задоволенні заяв про перерахунок пенсії слугувало те, що за відповідні періоди відсутня інформація про сплату страхових внесків.

Позивач вважає дії відповідачів незаконними та протиправними, у зв`язку з чим звернувся до суду із даним позовом за захистом свого порушеного права.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 травня 2023 року відкрите провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15 січня 2024 року адміністративна справа №320/16648/23 прийнята до провадження судді Панченко Н.Д.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві надало суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи відзив відповідач зазначив, що позивачка зверталася із заявами про призначення пенсії згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Звернення було опрацьовано за принципом екстериторіальності, спеціалістами Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області. За результатами опрацювання заяв про призначення пенсії винесене рішення про відмову, оскільки не надано доказів сплати страхових внесків. Водночас, розрахунок страхового стажу здійснюється виключно за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Отже на думку відповідача відсутні законні підстави для зарахування позивачу зазначених періодів роботи до його страхового стажу. Таким чином, прийняте рішення є правомірним, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відзив від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області до суду не надходив.

Згідно з частиною другою статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

ОСОБА_1 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

09.01.2023 року позивачем була подана заява № 479 до Відповідача-1 через відділ обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком відповідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відповіді містилася рекомендація надати додаткові документи, які позивачка згодом надала у наступній заяві від 23.01.2023 року № 1147 до Відповідача-1 через відділ обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, але отримала відмову у призначенні пенсії за віком.

15.02.2023 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Відповідача - 1 через відділ обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

25.02.2023 позивачка отримала лист від Відповідача - 1 через відділ обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому було зазначено, що: відповідно та з врахуванням наданих документів (трудова книжка, диплом про освіту, свідоцтво про народження дитини, довідки про стаж та ідентифікаційний номер) загальний стаж складає 24 роки 09 місяців 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком; відповідно до ч.2 ст.26 Закону України у разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 23 років. Право на виплату пенсії за наявним страховим стажем матиме з 25.01.2026 року; оскільки відсутній страховий стаж (30 років) у призначенні пенсії за віком згідно заяви 15.02.2023 року №2543 відмовлено.

У зв`язку із отриманою відмовою від відповідача позивачка подала заяву до Міністерства закордонних справ України з ціллю отримати довідку, що підтвердить її страховий стаж під час довготермінового відрядження разом із чоловіком ОСОБА_2 та 16.03.2023 отримала відповідь (довідку) Міністерства закордонних справ України від 16.03.2023 року № 201/19-091-29838.

У довідці зазначено та підтверджено: у період з 10 серпня 2000 року по 06 березня 2005 року вона дійсно перебувала разом із чоловіком, ОСОБА_2 , (якого було відряджено з 01.07.2000 року по 06.03.2005 року) у довготерміновому відрядженні до Королівства Бельгія для роботи на посаді механіка Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі); відповідно до ст.37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.062018 року №2449-VII, який набув чинності 19.12,2018 року, час перебування за кордоном іншого подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу; у ст.37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20.09.2001 р. № 2728- III містилася норма про те, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) глави дипломатичного представництва України за кордоном, глави постійного представництва України при міжнародній організації, іншого працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до загального стажу роботи; згідно з Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про дипломатичну службу» від 11.01.2011 року №2911-VI у ст.37 містилася норма про те, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) працівника дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до страхового стажу.

20.03.2023 на підставі отриманої довідки від Міністерства закордонних справ України позивачка подала нову заяву до Відповідача-1 через відділ обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

31.03.2023 надійшла відповідь від Відповідача-1 через відділ обслуговування громадян №3 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про винесене рішення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Відповідачем - 2, у якій зазначено: згідно з ч.2 ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документа та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим законом (01.01.2004р); відповідно до наданих документів загальний страховий стаж складає 28 років 02 місяці 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком; до загального стажу не зараховано періоди з 01.01.2004р, по 06.03.2005 р. та з 10.09.2007р. по 15.02.2008 рік, оскільки відсутня сплата страхових внесків; оскільки відсутні необхідний страховий стаж (30 років), у призначенні пенсії за віком згідно з заявою від 20.03.2023 року №4626 відмовлено.

Позивачкою було подано нову заяву до Міністерства закордонних справ щодо встановлення факту наявності страхового стажу у період з 07.09.2007 року по 16.02.2008 рік, адже наказом Міністерства закордонних справ України №528-ос від 01.04.2008 року ОСОБА_2 (другого з подружжя) звільнено з посади з 16.02.2008 року, про що зроблено відповідний запис у його трудовій книжці та про що свідчить Довідка Міністерства закордонних справ України № 201/19-091-44082 від 19.04.2023.

Також, позивачка звертала увагу, що у довідці Міністерства закордонних справ від 01.04.2005 року підтверджено, що ОСОБА_2 разом із дружиною ОСОБА_1 та дочками ОСОБА_3 , 1987 р.н. та ОСОБА_4 , 1990 р.н. перебував у довготерміновому відрядженні в Представництві України при ЄЄ (Бельгія, Брюсель) з 01.07.2000 року по 06.03.2005 року.

Спірним періодом, який Відповідачем-2 при прийнятті рішення не враховано до загального страхового стажу, є період перебування позивача разом із чоловіком в Королівстві Бельгія.

Враховуючи викладені обставини справи та той факт, що право на призначення та отримання пенсії було порушено, позивачка вирішила скористатися правом, встановленим ст.55 Конституції України, відповідно до якої «кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закріплений у ч.1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд враховує, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян на соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки, визначені у Законі України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про пенсійне забезпечення» № 1788 від 05.11.1991 року, відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначаються періоди, з яких складається страховий стаж. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»).

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 1 ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються у т. ч. пенсія за віком.

Перш за все суд зауважує, що вирішуючи питання щодо правомірності та повноти зарахування до загального страхового стажу позивача застосуванню підлягають редакції законів, які діяли на час виникнення права на зарахування відповідних періодів та призначення пенсії позивачу.

Спірним періодом, який відповідачами не враховано до загального страхового стажу, є період перебування позивача разом із чоловіком в Королівстві Бельгія. Спору стосовно підтвердження даного факту між сторонами не має.

Суд згідно з довідками Міністерства закордонних справ України від 16.03.2023 року №201/19-091-29838 та від 19.04.2023 року №201/19-091-44082 встановив, що ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , з 10.08.2000 по 06.03.2005 та з 07.09.2007 по 16.02.2008 відповідно перебувала за місцем довготермінового відрядження чоловіка, якого було відряджено для роботи на посаді механіка Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі).

Частиною 7 ст. 37 Закон України «Про дипломатичну службу» (в редакції чинній станом на 2001 рік) передбачено, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) глави дипломатичного представництва України за кордоном, глави постійного представництва України при міжнародній організації, іншого працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до загального стажу роботи.

Аналіз даної норми свідчить про те, що зарахування до загального стажу роботу періоду перебування за кордоном повинно відбуватись без додаткових обставин, так як встановлення наявності чи відсутності сплачених внесків. Тобто ч. 7 ст. 37 Закон України «Про дипломатичну службу» є спеціальною нормою щодо обрахунку стажу дружини дипломатичного працівника, яка має відмінність від загального обрахунку страхового стажу, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Законом України ''Про внесення змін до Закону України ''Про дипломатичну службу'' від 11.01.2011 р. N 2911-VI) частина 7 статті 37 Закону України ''Про дипломатичну службу'' викладена в іншій редакції та добавлена частина 8.

В подальшому, прийнято Закон України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 року № 2449-VIII (далі - Закон № 2449-VIII).

Статтею 37 Закону 2449-VIII встановлені гарантії іншому з подружжя працівника дипломатичної служби в закордонній дипломатичній установі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону 2449-VIII держава сприяє створенню умов для працевлаштування іншого з подружжя під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби.

Згідно з ч. 2 ст. 37 Закону 2449-VIII час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.

Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження надається посада в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначна тій, яку він займав до звільнення (ч. 3 ст. 37 Закону 2449-VIII).

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платником єдиного внеску є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 16 частини першої статті 4 цього Закону, - на суми, що визначаються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Нарахування та сплата єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника, з дня направлення по день перетину кордону України у зв`язку з остаточним поверненням в Україну здійснюються за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.

На виконання п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Кабінетом Міністрів України постановою від 06.03.2019 року № 164 затверджений «Порядок нарахування та сплати єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника».

Порядок затверджено відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI із змінами та доповненнями. Цей документ прийнято на виконання ч. 2 ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 року № 2449-VIII (набрав чинності 19.12.2018), якою гарантовано, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.

Згідно з прийнятим Урядом рішенням нарахування ЄСВ за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за місцем довготермінового відрядження, здійснюється без нарахування і виплати такій особі заробітної плати.

ЄСВ нараховується виходячи із суми мінімальної заробітної плати, затвердженої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, з дня направлення працівника дипломатичної служби за кордон до дня перетинання державного кордону України у зв`язку з остаточним поверненням в Україну.

Отже, лише з грудня 2019 року роз`яснено яким чином проводити обрахунок ЄСВ за подружжя працівника дипломатичної служби.

Суд зазначає, що станом на момент перебування ОСОБА_1 за місцем довготермінового відрядження чоловіка, якого відряджено для роботи на посаді механіка Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі) з 10.08.2000 по 06.03.2005 та з 07.09.2007 по 16.02.2008 закон який передбачав би право на зарахування був відсутній, разом з тим станом на час звернення до пенсійного органу та призначення пенсії діяла норма ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 № 2449-VIII, яка передбачала, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.

Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в даному випадку має значення час реального перебування за кордоном разом з чоловіком та період його фактичної роботи працівником дипломатичної служби.

Довідками Міністерства закордонних справ України від 16.03.2023 року №201/19-091-29838 та від 19.04.2023 року №201/19-091-44082 визначено, що ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 , з 10.08.2000 по 06.03.2005 та з 07.09.2007 по 16.02.2008 відповідно перебувала за місцем довготермінового відрядження чоловіка, якого було відряджено для роботи на посаді механіка Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі).

В довідках Міністерства закордонних справ України також зазначено, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 № 2449-VIII, який набув чинності 19.12.2018, час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу. У ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 20.09.2001 № 2728-III, містилася норма про те, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) глави дипломатичного представництва України за кордоном, глави постійного представництва України при міжнародній організації, іншого працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до загального стажу роботи. Згідно з Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про дипломатичну службу» від 11.01.2011 № 2911-VI у ст. 37 містилася норма про те, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до страхового стажу.

Частиною 1 ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 №21-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Суд враховує, що у рішенні № 1-рп/99 від 09.02.1999 року Конституційний Суд України дійшов висновку, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки факт не зарахування періоду з 10.08.2000 по 06.03.2005 та з 07.09.2007 по 16.02.2008 перебування за місцем довготермінового відрядження чоловіка, якого було відряджено для роботи на посаді механіка Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі), відбувся в 2023 році, тобто під час дії ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 № 2449-VIII, суд вбачає підстави для застосування до позивача даної норми під час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії.

Щодо відсутності інформації про сплату страхових внесків за період з 10.08.2000 по 06.03.2005 та з 07.09.2007 по 16.02.2008, суд зазначає таке.

Здійснення персоніфікованого обліку в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування врегульовано ст.21 Закону №1058-IV. Як зазначено в частині другій цієї статті на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки.

Частиною третьою ст.21 Закону №1058-IV визначено перелік відомостей, які повинна містити персональна електронна облікова картка застрахованої особи; та серед іншого, частину персональної електронної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід, грошове забезпечення), розмір сплачених страхових внесків та інші відомості, необхідні для обчислення та призначення страхових виплат.

Постановою правління Пенсійного фонду України №10-1 від 18.06.2014 затверджено Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Положення №10-1), яке визначає порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Реєстр застрахованих осіб) та порядок надання інформації з Реєстру застрахованих осіб.

Відповідно до п.6 розділу V Положення №10-1 інформація з Реєстру застрахованих осіб формується та надається, зокрема, щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу - згідно з додатками 3-5 до цього Положення. Так, додатком 4 до цього Положення затверджено форму довідки ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Нормами статті 106 Закону №1058-IV передбачена відповідальність страхувальників, серед іншого, за несплату або несвоєчасну сплату страхових внесків.

Як передбачено частинами 4-6, 9, 10 ст.20 Закону №1058-IV, сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду - суб`єкта другого рівня системи пенсійного забезпечення. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом є: для страхувальників, зазначених у пунктах 1, 2, 4 статті 14 цього Закону, - календарний місяць. Днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Системний аналіз вказаних вище нормативно-правових актів дає підстави дійти висновку про те, що до страхового стажу зараховується період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески.

При цьому виходячи із змісту наведених вище правових норм, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку у свою чергу нараховувалися страхові внески, проте не з вини застрахованої особи страхові внески не були зараховані на відповідні рахунки.

Крім того, при вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №316/1392/16-а, відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Отже відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку (в індивідуальних відомостях про застраховану особу позивача форми ОК-5 відомостей про сплату роботодавцем страхових внесків (єдиного внеску) для нарахування пенсії за спірний період не є підставою для позбавлення особи права на пенсію, оскільки ця особа не може нести відповідальність замість роботодавця.

З огляду на наведене, суд зазначає, що несплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законі права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі.

Позбавлення працівника соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на підприємстві внаслідок невиконання підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України є неприпустимим та суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №316/1392/16-а, від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а, які, відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Водночас, суд вдруге вважає зазначити, що лише з грудня 2019 року роз`яснено яким чином проводити обрахунок ЄСВ за подружжя працівника дипломатичної служби.

Таким чином, суд не бере до уваги зазначені доводи управлінь Пенсійного фонду, які зазначені в оскаржуваних рішеннях.

Таким чином, суд дійшов висновку, що період перебування позивача з 10.08.2000 по 06.03.2005 та з 07.09.2007 по 16.02.2008 як дружити працівника дипломатичної служби повинен бути зарахований до її загального страхового стажу.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення №10 прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 27.03.2023 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з незарахуванням до страхового стажу для призначення пенсії періоду її перебування за місцем довготермінового відрядження чоловіка з 01.01.2004 по 06.03.2005 та з 10.09.2007 по 15.02.2008 на підставі довідок, виданої Міністерством закордонних справ України прийняте не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо способу захисту порушеного права позивача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Відповідачами не подано належних доказів правомірності відмови позивачу у призначенні пенсії за віком та зарахуванні до страхового стажу періоду перебування в Королівстві Бельгія, як дружини працівника Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі) з 01.01.2004 по 06.03.2005 та з 10.09.2007 по 15.02.2008.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Так, вирішуючи питання щодо органу Пенсійного фонду, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивача, суд зазначає, що пунктом 4.2 Порядку N 22-1, у редакції на час подання заяви про призначення пенсії, визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Таким чином, з 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 N 25-1 "Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.

У зв`язку із чинністю вказаної норми Порядку N 22-1 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуто заяву позивача та прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Отже, в даному випадку, повноваження щодо призначення позивачу пенсії були делеговані Головному управлінню Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, яким прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком, тому саме цей пенсійний орган необхідно буде зобов`язати поновити права позивача.

З урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії та розрахунку стражу, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком вважає за необхідне зобов`язати належний орган Пенсійного фонду України (Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, оскільки саме цей орган приймав оскаржуване рішення) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Відтак, вимоги, заявлені до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо призначення пенсії за віком задоволенню не підлягають.

Отже, на підставі аналізу наведених вище норм, ураховуючи положення Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «;Про дипломатичну службу», з метою ефективного захисту прав, свобод і інтересів та належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог враховуючи п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.03.2023 №10 про відмову у призначенні пенсії та зобов`язанням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.03.2023 року з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи, в тому числі зарахувавши до страхового стажу періоди перебування позивача в Королівстві Бельгія як дружини працівника Представництва України при Європейському Союзі, визначені в довідках Міністерства закордонних справ України від 16.03.2023 року №201/19-091-29838 та від 19.04.2023 року №201/19-091-44082, зокрема, з 1 січня 2004 р. по 6 березня 2005 р. і з 10 вересня 2007 р. по 15 лютого 2008 р.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судовий збір відповідно до ст. 139 КАС України необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області в сумі 1000,00 гривень, оскільки, підставою для звернення до суду стало його протиправне рішення.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 27.03.2023 №10, яким ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (; 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) від 20.03.2023 року з урахуванням висновків суду, які зроблені під час розгляду цієї справи, в тому числі зарахувавши до страхового стажу періоди перебування в Королівстві Бельгія, як дружини працівника Представництва України при Європейських Співтовариствах (Європейському Союзі), зокрема, з 01 січня 2004 по 06 березня 2005 і з 10 вересня 2007 по 15 лютого 2008 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (; 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 05.08.2025.

Суддя Панченко Н.Д.