Справа № 640/7501/21
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-06-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2025 року Справа № 640/7501/21
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кучугурної Н.В.
секретаря судового засідання Кропової К.В.
від відповідача: Волинець Н.М., адвокат;
від третьої особи: не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Міністерство юстиції України, про визнання незаконним та скасування рішення,
Обставини справи: до Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, в якій позивач просить суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення відповідача від 12 квітня 2019 року №41, зі змінами, внесеними рішеннями від 14 лютого 2020 року № 29, зі змінами, внесеними рішенням від 17 листопада 2020 року № 118, яким затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги» (нова редакція).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказаним вище рішенням відповідача затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, який є одним із документів, що посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги, і надається для підтвердження повноважень адвоката перед судом і іншими особами відповідно до ст.59 КАС України, ст.64 ЦПК України, ст.61 ГПК України, ст.50 КПК України. Позивач указує, що бланк ордеру, який формується відповідачем для представлення кожним адвокатом України перед судами, органами влади, установами і організаціями, громадянами України, як і затверджений оскаржуваним рішенням зразок містить у центрі бланку графічне зображення державного символу України малого Герба України, розташованого під кутом у 40-45 градусів до вертикальної осі бланку та друкованого тексту, який накладений поверх державного символу. Проте, з огляду на положення Постанови ВРУ від 19.02.1992 №2137-ХІІ, нанесення тексту на зображення Державного Герба України не допускається. За шаржування або імітування Герба України з метою публічного розповсюдження встановлена кримінальна відповідальність, як підрив авторитету Держави. Відповідно до п.15 оскаржуваного Положення, відповідальність за виданий та наданий для публічного поширення ордер несе персонально кожний адвокат. Таким чином, позивач, виконуючи рішення відповідача, як обов`язкове, під тиском дисциплінарної відповідальності, одночасно буде вимушений порушувати закон і Конституцію України, використовуючи у своїй діяльності у документах, що надаються до суду, правоохоронних органів, органів державної влади та інших випадках бланк, що містить шаржоване або імітоване зображення Герба України, а відповідно, суди, правоохоронні органи, державні та інші органи, будуть зобов`язані офіційно прийняти документи з таким зображенням. У свою чергу, невикористання ордеру встановленої форми унеможливить право позивача та його клієнтів на отримання інформації і документів за адвокатським запитом. Наведеними доводами позивач обгрунтовує своє порушене право, за захистом якого він і звернувся до суду.
Крім цього, позивач указує, що до оскаржуваного у цій справі акту повинні застосовуватись положення Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», зокрема, відповідачем повинна бути застосована визначена цим Законом процедура. Так, відповідачем у встановлений Законом спосіб не вчинено ані включення проекту оскаржуваного акту до плану регуляторної діяльності, ані повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, ані відповідного аналізу регуляторного впливу; не проведено належним чином його обговорення.
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.07.2021 було відкрито провадження у справі та розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.
У судовому засіданні Окружного адміністративного суду м. Києва, яке відбулось у цій справі 19.10.2021 суд закрив підготовче провадження і призначив розгляд справи по суті.
Ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 30.11.2021 Окружний адміністративний суд м. Києва постановив завершити розгляд справи в порядку письмового провадження.
Відповідно до абз. 1, 4 п. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Зазначена справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду та за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана для розгляду судді Кучугурній Н.В.
Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 20.03.2025 прийняв до провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України про визнання незаконним та скасування рішення; постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження суддею Кучугурною Н.В. одноособово;
Крім того, згідно з цією ухвалою учасники справи мали надати до суду заяви по суті справи з викладенням доводів щодо заявлених позовних вимог станом на дату постановлення цієї ухвали.
31.03.2025 до суду від позивача надійшла заява на виконання ухвали суду від 20.03.2025. У цій заяві позивач позовну вимогу №1 у справі №640/7501/21 виклав у наступній редакції: «визнати протиправними і скасувати пункт 3, Додатки 1, 2 до Положення про ордер про надання правової (правничої) допомоги, затвердженого рішенням відповідача від 12 квітня 2019 року №41 зі змінами, внесеними рішенням від 14.02.2020 №29, рішенням від 17.11.2020 №118, рішенням від 11.09.2021 №107, рішенням від 29.04.2022 №45, рішенням від 19.05.2023 №32, рішенням від 07.06.2024 323, рішенням від 08.06.2024 №36, рішенням від 20.09.2024 №50.
У судовому засіданні, яке відбулось 28.05.2025, позивач підтримав позовні вимоги у редакції, яка наведена у вказаній вище заяві.
04.04.2025 до суду надійшли пояснення третьої особи. У цих поясненнях третя особа зазначає, що нормами Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено обов`язку здійснення державної реєстрації будь-яких актів з`їзду адвокатів України та Ради адвокатів України. Крім цього, Рада адвокатів України не входить до кола органів, акти яких підлягають обов`язковій державній реєстрації в розумінні Указу Президента України «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади». Згідно з пунктами другим, четвертим абзацу другого пункту 6 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731, Міністерство юстиції України здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Станом на сьогодні Положенням про Міністерство юстиції України та Положенням про державну реєстрацію не передбачено здійснення державної реєстрації актів органів господарського управління та контролю.
06.06.2025 на електронну пошту суду, 10.06.2025 і 19.06.2025 засобами поштового зв`язку від позивача надійшли пояснення аналогічного змісту. У цих поясненнях позивач підтримує доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог, а також указує, що відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують: державні герби, прапори та інші державні символи (емблеми); офіційні повні або скорочені назви держав чи міжнародні літерні коди держав; емблеми, скорочені або повні найменування міжнародних міжурядових організацій; офіційні контрольні, гарантійні та пробірні клейма, печатки; нагороди та інші відзнаки. Такі позначення можуть бути включені до торговельної марки як елементи, що не охороняються, якщо на це є згода відповідного компетентного органу або їх власників. Встановлені ч.1 ст.6 Закону підстави для відмови в наданні правової охорони знаку введені до закону на забезпечення виконання статті 6ter Паризької конвенції. Ціллю зазначеної статті Паризької конвенції є надання відповідної правової охорони державним символам (гербам, прапорам) та іншим державним емблемам, офіційним знакам і клеймам контролю, введеним державами учасниками Паризького союзу, а також гербам, прапорам, емблемам, скороченим та повним найменуванням міжнародних міжурядових організацій, членами яких є одна або декілька держав учасників Паризького союзу. Стаття 6ter Паризької конвенції застосовується до всіх держав учасниць Паризької конвенції, а також членів Світової організації торгівлі, незалежно від того, чи є вони учасниками Паризької конвенції, чи ні, в силу статті 2.1 Угоди про торговельні аспекти прав інтелектуальної власності. Відповідно до статті 6ter(3)(а) Паризької конвенції для застосування положень статті 6ter Паризької конвенції країни Паризького союзу повинні сповіщати через Міжнародне бюро ВОІВ перелік емблем і знаків держав, а також емблеми, скорочені або повні найменування між народних міжурядових організацій, які вони бажають в подальшому охороняти в повному обсязі чи з деякими обмеженнями відповідно до цієї статті. Відповідно, на сайт вказаної Організації відсутня інформація щодо визнання правомірності використання Державного Герба України відповідачем.
27.06.2025 на електронну пошту суду, а 27.06.2025 через систему «Електронний суд» позивач подав заяву, в якій позовну вимогу №1 у справі №640/7501/21 виклав у такій редакції: визнати протиправними і скасувати пункт 3, Додатки 1, 2 до Положення про ордер про надання правової (правничої) допомоги, затвердженого рішенням відповідача 12 квітня 2019 року №41 зі змінами, внесеними рішенням від 14.02.2020 №29, рішенням від 17.11.2020 №118, № 107 від 11.09.2021, № 45 від 29.04.2022, № 32 від 19.05.2023, № 23 від 07.06.2024, № 36 від 08.06.2024, № 50 від 20.09.2024, від 07.06.2025 № 66.
Ухвалою суду від 20.03.2025 призначено розгляд справи по суті на 16 квітня 2025 року на 16:00 год.
16.04.2025 розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням судді Кучугурної Н.В. у відпустці.
Про розгляд справи 28.05.2025 о 15:00 год. учасники справи були повідомлені повістками про виклик.
28.05.2025 розгляд справи відбувся за участю позивача, представника відповідача і представника третьої особи.
У судовому засіданні 28.05.2025 розгляд справи був відкладений на 30.06.2025 на 15:00 год.
30.06.2025 у судове засідання прибули позивач та представник відповідача.
При цьому, позивач і представник відповідача брали участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за їхніми заявами, які були задоволені ухвалами суду.
У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і наполягав на їх задоволенні. У свою чергу, представник відповідача заперечував проти позовних вимог і у їх задоволенні просив відмовити.
У судовому засіданні 30.06.2025 судом проголошено вступну і резолютивну частини рішення.
Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
ОСОБА_1 (позивач), згідно зі свідоцтвом від 30.06.2016 №005777, має право на зайняття адвокатською діяльністю.
Рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 було затверджено Положення про ордер на надання правничої допомоги (у новій редакції) (далі Положення про ордер). У подальшому у вказане положення рішеннями Ради адвокатів України були внесені зміни.

Відповідно до п.3 Положення про ордер, в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 1).

Згідно з п.17 Положення про ордер, адвокати можуть використовувати за межами України, типову форму ордеру, викладену англійською мовою, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 2).

Додатками 1 і 2 до Положення про ордер затверджено типову форму ордера.

Позивач указує на те, що у типовій формі ордеру, протиправно було використано зображення малого Державного Герба України, тому позивач і звернувся з цим позовом до суду про визнання протиправним і скасування пункту 3 Положення про ордер про надання правової (правничої) допомоги і Додатків 1, 2 до цього Положення.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції, законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач має конкретизувати, які саме негативні наслідки він зазнав, яким чином порушуються його права та надати докази та аргументи в підтвердження своїх доводів.

При цьому адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

Так, процесуальним законом передбачено, що розгляду заяви по суті позовних вимог передує встановлення судом порушеного права, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу, що подання не будь-якої позовної заяви зумовлює початок адміністративного провадження. Розгляд адміністративної справи судом можливий лише за умови встановлення факту порушеного права.

Водночас належне обґрунтування позивачем порушених прав, свобод чи законних інтересів оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень, встановлення судом такого факту, створює передумови для розгляду і вирішення справи судом.

Відсутність же порушеного права особи є підставою для відмови у прийнятті до розгляду позовної заяви, та унеможливлює розгляд судом справи по суті позовних вимог, за результатами з`ясування судом обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Такі вимоги не підлягають розгляду як в порядку адміністративного судочинства, так і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Такі висновки викладені Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 20 грудня 2024 року у справі № 400/1117/19.

Повертаючись до обставин цієї справи, суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076-VI) адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 2 Закону №5076-VI адвокатура України - недержавний самоврядний інститут, що забезпечує здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги на професійній основі, а також самостійно вирішує питання організації і діяльності адвокатури в порядку, встановленому цим Законом.

З метою забезпечення належного здійснення адвокатської діяльності, дотримання гарантій адвокатської діяльності, захисту професійних прав адвокатів, забезпечення високого професійного рівня адвокатів та вирішення питань дисциплінарної відповідальності адвокатів в Україні діє адвокатське самоврядування.

За приписами ст. 3 Закону №5076-VI правовою основою діяльності адвокатури України є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України.

Пункт 5 ч. 1 ст. 21 Закону №5076-VI визначає, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат зобов`язаний виконувати рішення органів адвокатського самоврядування.

Адвокатське самоврядування відповідно до ч. 1 ст. 43 та пунктів 1, 2, 3, 6, 7 ч. 1 ст. 44 Закону №5076-VI ґрунтується на принципах виборності, гласності, обов`язковості для виконання адвокатами рішень органів адвокатського самоврядування, підзвітності, заборони втручання органів адвокатського самоврядування у професійну діяльність адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону №5076-VI Національна асоціація адвокатів України є недержавною некомерційною професійною організацією, яка об`єднує всіх адвокатів України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань адвокатського самоврядування.

За приписами ч. 1 ст. 55 Закону №5076-VI у період між з`їздами адвокатів України функції адвокатського самоврядування виконує Рада адвокатів України.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 57 Закону №5076-VI рішення з`їзду адвокатів України та Ради адвокатів України є обов`язковими до виконання всіма адвокатами. Рішення органів адвокатського самоврядування набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інший строк не передбачений рішеннями.

Для обов`язкового виконання адвокатами рішень органів адвокатського самоврядування, прийнято рішення Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України від 12.04.2019 №41, яким затверджено Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги у новій редакції, що є предметом спірних правовідносин.

У подальшому у Положення про ордер були внесені зміни рішеннями Ради адвокатів України 14.02.2020 №29, від 17.11.2020 №118, від 11.09.2021 № 107, від 29.04.2022 № 45, від 19.05.2023 року № 32, від 07.06.2024 № 23, від 08.06.2024 № 36, від 20.09.2024 № 50.

Також позивачем було надано копію рішення Ради адвокатів України від 07.06.2025 №66 «Про внесення змін до Положення про ордер на надання правничої допомоги».

Вказане Положення про ордер на надання правничої допомоги у новій редакції встановлює єдині для всіх адвокатів України, адвокатських об`єднань/адвокатських бюро правила виготовлення, оформлення, зберігання, обліку ордерів.

За приписами ч. 3 Положення про ордер, в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України (зразок в Додатку 1).

Як установив суд, ОСОБА_1 (позивач), згідно зі свідоцтвом від 30.06.2016 №005777, має право на зайняття адвокатською діяльністю.

Таким чином, для позивача, як адвоката, Положення про ордер на надання правничої допомоги у новій редакції встановлює обов`язкову типову форму ордера, а також, правила виготовлення, оформлення, зберігання, обліку ордерів.

При цьому, відповідно до ст. 26 Закону №5076-VI документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги, може бути, зокрема, ордер, який є письмовим документом, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги.

Оскільки позивач не погоджується із Додатками 1 і 2 до Положення про ордер, якими затверджено типову форму ордеру, яка є обов`язковою для позивача, який здійснює адвокатську діяльність, суд зазначає, що позивачем доведені підстави для звернення до суду з цим позовом.

Як установив Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 17 червня 2021 року у справі №640/7501/21, якою ця справа була направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду, оскаржуване у цій справі Положення про ордер містить притаманні нормативно-правовому акту ознаки, а саме: встановлює норми права (обов`язок осіб щодо використання в професійній діяльності адвоката ордеру певної типової форми, регулює порядок зберігання та обліку такого ордеру тощо), носить загальний характер (розрахований на адвокатів, які провадять адвокатську діяльність на час прийняття оскаржуваного Положення та осіб, які в майбутньому матимуть право на здійснення адвокатської діяльності) та підлягає довгостроковому та неодноразовому застосуванню.

Крім того, колегія суддів вважає, що нормативно-правовий характер актів Ради адвокатів України підтверджується і їх обов`язковістю, визначеною ч. 1 ст. 57 Закону №5076-VI та відповідно підпадає під розуміння п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України.

Відповідно до Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», цей закон визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Згідно зі ст.1 указаного Закону у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

регуляторний акт - це:

прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

Однією з визначальних ознак регуляторного акту є те, що цей акт зумовлює регуляторний вплив на урегульовані ним правовідносини.

До кваліфікуючих ознак регуляторного акту можна віднести й закріплену нормами Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» спеціальну процедуру його підготовки, розроблення, розгляду, прийняття і офіційного оприлюднення, яка включає стадії, зокрема, підготовки аналізу регуляторного впливу такого акту і оприлюднення проекту останнього з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань (статті 8, 9 цього Закону).

Поряд з цим, згідно з тією ж статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», регуляторним органом є Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти.

Оскільки, Національна асоціація адвокатів України та Рада адвокатів України, виходячи із положень указаного вище Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», не є регуляторними органами, відповідно, вказані організації адвокатського самоврядування не наділені повноваженнями приймати регуляторні акти, на прийняті Національною асоціацією адвокатів України та Радою адвокатів України, не застосовується й визначена цим законом спеціальна процедура.

З огляду на викладене, суд відхиляє відповідні доводи позивача, в яких він зазначає, що відповідачем у встановлений Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» спосіб не вчинено ані включення проекту оскаржуваного акту до плану регуляторної діяльності, ані повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, ані відповідного аналізу регуляторного впливу; не проведено належним чином його обговорення.

Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно зі ст.20 Конституції України, Державними символами України є Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України.

Великий Державний Герб України встановлюється з урахуванням малого Державного Герба України та герба Війська Запорізького законом, що приймається не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України.

Головним елементом великого Державного Герба України є Знак Княжої Держави Володимира Великого (малий Державний Герб України).

Станом на час розгляду справи не був прийнятий закон про великий Державний Герб України.

Водночас, 19 лютого 1992 року Верховною Радою України прийнята постанова №2137-XII «Про Державний герб України».

Цією постановою був затверджений тризуб як малий герб України, вважаючи його головним елементом великого герба України (кольорове та схематичне зображення герба додаються) (2137а-12 ).

Зображення Державного герба України поміщується на печатках органів державної влади і державного управління, грошових знаках та знаках поштової оплати, службових посвідченнях, штампах, бланках державних установ з обов`язковим додержанням пропорцій

зображення герба, затвердженого пунктом 1 цієї Постанови.

Суд зазначає, що в Додатках 1 і 2 Положення про ордер, якими затверджено типову форму ордера, міститься, у тому числі, зображення малого Державного Герба України тризуба.

25 жовтня 2019 року знак Національної асоціації адвокатів України, зображений у Додатках 1 і 2 Положення про ордер на надання правничої допомоги, зареєстрований в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, що підтверджується діючим свідоцтвом №265976 на знак для товарів і послуг, виданим відповідно до Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» Недержавній некомерційній професійній організації «Національна асоціація адвокатів України, номер заявки для видачі свідоцтва m201317445. Копія свідоцтва приєднана до матеріалів справи.

Суд зазначає, що 10 січня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу №826/6726/16 за позовом недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» (далі - Асоціація адвокатів) до Державної служби інтелектуальної власності України, третя особа - державне підприємство (далі - ДП) «Український інститут інтелектуальної власності», про скасування рішень та зобов`язання вчинити дії.

У цій справі Асоціація адвокатів звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2016 року про об`єднання в одне провадження позовних вимог та збільшення позовних вимог, просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення відповідача про відмову в реєстрації знаків, оформлені у вигляді висновків про невідповідність позначень умовам надання правової охорони за результатами кваліфікаційних експертиз за заявками № m 2013 17447, № m 2013 17457, № m 2013 17445 та № m 2013 17446;

- визнати протиправним та скасувати рішення Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності України: від 23 грудня 2015 року, що затверджено наказом Державної служби інтелектуальної власності України № 23-Н від 25 січня 2016 року; від 28 грудня 2015 року, що затверджено наказом Державної служби інтелектуальної власності України № 47-Н від 28 січня 2016 року; від 28 грудня 2015 року, що затверджено наказом Державної служби інтелектуальної власності України № 48-Н від 28 січня 2016 року; від 28 грудня 2015 року, що затверджено наказом Державної служби інтелектуальної власності України № 49-Н від 28 січня 2016 року;

- зобов`язати провести повторні кваліфікаційні експертизи та прийняти рішення про реєстрацію знаку по заявкам № m 2013 17447, № m 2013 17457, № m 2013 17445 та № m 2013 17446.

Позов обґрунтовано тим, що направлені до відповідача для надання їм правової охорони в якості знаку для товарів та послуг позначення не є імітацією малого Державного герба України. Позивач вважає, що тлумачення діючого законодавства України в оскаржуваних рішеннях є невірним, а підстави, згідно яких позивачу було відмовлено в наданні правової охорони в якості знаків для товарів і послуг позначенням, заявленим позивачем, є невмотивованими та суб`єктивними.

Позов обґрунтовано тим, що направлені до відповідача для надання їм правової охорони в якості знаку для товарів та послуг позначення не є імітацією малого Державного герба України. Позивач вважає, що тлумачення діючого законодавства України в оскаржуваних рішеннях є невірним, а підстави, згідно яких позивачу було відмовлено в наданні правової охорони в якості знаків для товарів і послуг позначенням, заявленим позивачем, є невмотивованими та суб`єктивними.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 27 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року, задовольнив позовні вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що нестворення на державному рівні органу, що передбачений законодавством, не може слугувати підставою для порушення права інтелектуальної власності позивача.

17 жовтня 2016 року ДП «Український інститут інтелектуальної власності» звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року, ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що стаття 20 Конституції України не визначає законодавчі умови використання державних символів, проте вона не регулює відносини щодо включення зображень державних символів до знаків для товарів і послуг. Можливість включення зображень державних гербів до знаків для товарів і послуг передбачена статтею 6 Закону України від 15 грудня 1993 року № 3689-XII «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», відповідно до якої, позначення, які зображують або імітують, зокрема, державні герби можуть бути включені до знака як елементи, що не охороняються, якщо на це є згода відповідного компетентного органу.

У вказаній справі суди установили, що 25 вересня 2013 року до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» позивачем було подано заяви про реєстрацію знака для товарів і послуг, зокрема, заяву, № m 2013 17445 (тобто заяву, на підставі якої Національній асоціації адвокатів України, було видано свідоцтво №265976 на знак, який зображений у Додатках 1 і 2 Положення про ордер).

26 червня 2015 року, 29 липня 2015 року та 25 березня 2015 року Державною службою інтелектуальної власності України були прийняті рішення про відмову в реєстрації знаків за поданими Асоціацією адвокатів заявками, шляхом затвердження висновків, проведених за результатами кваліфікаційної експертизи.

В подальшому, позивач оскаржив вказані рішення відповідача до Апеляційної палати Державної служби інтелектуальної власності України.

23 грудня 2015 року Апеляційною палатою Державної служби інтелектуальної власності України прийнято рішення про відмову в задоволенні заперечень НААУ на рішення ДСІВ України від 25 березня 2015 року про відмову в реєстрації зображувального знака за заявкою № m 2013 17446, яким відмовлено позивачу в наданні правової охорони в якості знаку для товарів і послуг позначенню, вказаному Асоціацією адвокатів в поданій заявці.

Вказане рішення було затверджено наказом Державної служби інтелектуальної власності України № 23-Н від 28 січня 2016 року.

28 грудня 2015 року Апеляційною палатою Державної служби інтелектуальної власності України були прийняті рішення про відмову в задоволенні заперечень Асоціації адвокатів на рішення Державної служби інтелектуальної власності України від 26 червня 2015 року та 29 липня 2015 року про відмову в реєстрації зображувальних знаків за заявками № m 2013 17457, № m 2013 17445 та № m 2013 17447, яким відмовлено позивачу в наданні правової охорони в якості знаків для товарів і послуг позначенням, вказаним Асоціацією адвокатів в поданих заявках.

Вказані рішення були затверджені наказами Державної служби інтелектуальної власності України від 28 січня 2016 року №№ 47-Н, 48-Н та № 49-Н.

Окрім цього, суди встановили, що в Україні не створений компетентний орган, який міг би надати згоду на включення державного герба до знака як елементу, що не охороняються.

Верховний Суд у постанові у справі №826/6726/16 зазначив, що відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу інтелектуальної власності України, затвердженого Указом Президента України від 08 квітня 2011 року № 436/2011, Державна служба інтелектуальної власності України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економічного розвитку і торгівлі України.

Державна служба входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері інтелектуальної власності.

За змістом положень статей 1, 2 Закону № 3689-XII установа - це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.

Установа забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони прав на знаки для товарів і послуг, для чого, в тому числі, організовує приймання заявок, проведення їх експертизи, приймає рішення щодо них, видає свідоцтва на знаки для товарів і послуг, забезпечує їх державну реєстрацію.

Згідно із частинами першою та другою статті 5 Закону № 3689 правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, вимогам Закону України від 09 квітня 2015 року № 317-VIIІ «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.

Об`єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3689-ХІІ згідно з цим Законом не можуть одержати правову охорону позначення, які зображують або імітують, в тому числі, державні герби, прапори та інші державні символи (емблеми).

Такі позначення можуть бути включені до знака як елементи, що не охороняються, якщо на це є згода відповідного компетентного органу або їх власників. Компетентним органом щодо назви держави є колегіальний орган, утворений Установою.

Відповідні положення містяться в пункту 4.3.1.2 Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Державного патентного відомства України від 28 липня 1995 року № 116 (далі - Правила), яким вказано, що при перевірці позначення, заявленого на реєстрацію як знак, щодо наявності підстав для відмови у наданні правової охорони, відповідно до пункту 1 статті 6 Закону, встановлюється: чи не зображує заявлений знак виключно державні герби, прапори та емблеми; офіційні назви держав; емблеми, скорочені або повні найменування міжнародних міжурядових організацій; офіційні контрольні, гарантійні та пробірні клейма, печатки; нагороди та інші відзнаки, або чи не є схожим з ними настільки, що їх можна сплутати.

Зазначені в абзаці 1 цього пункту позначення можуть бути включені до знака, як елементи, що не охороняються, відповідно до пункту 1 статті 6 Закону № 3689-ХІІ, якщо на це є згода компетентного органу або їх власників.

Якщо такої згоди в матеріалах заявки немає, то заявнику надсилається повідомлення про необхідність надання відповідних документів, зазначених у пункті 4.3.3.2 Правил.

Документ, що підтверджує право на використання зазначених позначень, має надійти протягом двох місяців від дати одержання заявником повідомлення Відомства.

Якщо позначення, заявлено на реєстрацію як знак, складається виключно з позначень, зазначених у пункті 1 статті 6 Закону № 3689-ХІІ, або заявником не надано документ, що підтверджує право на використання таких позначень як елементів, що не охороняються, то заявка підлягає відхиленню, про можливість якого заявнику надсилається повідомлення у порядку, передбаченому пунктом 4.5 Правил.

Тобто, вказаними положеннями Правил затверджено відповідний алгоритм дій щодо подання та процедури розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг.

Разом з цим, на думку колегії суддів Верховного Суду, відсутність встановленого порядку використання Державного герба України, як це передбачено статтею 20 Конституції України, неприйняття Кабінетом Міністрів України тимчасового порядку його використання, нестворення відповідного компетентного органу з покладенням на нього відповідних функцій унеможливлює виникнення у заявника обов`язку дотримання правових положень щодо отримання згоди у такого компетентного органу на використання позначень, які зображують або імітують державні герб та в силу вимог Основного закону, не можуть вважатись елементами порядку використання Державного герба України у знаках для товарів і послуг на час виникнення спірних відносин.

Таким чином, спір, що є предметом розгляду, виник через відсутність згоди компетентного органу на включення елементів державного герба до знаків для товарів і послуг, поданих позивачем на реєстрацію.

Оскільки у справі №826/6726/16, суди встановили, що в Україні на час ухвалення відповідачем оспорюваних рішень, був відсутній орган, який би був компетентним надавати згоду на включення до знаку для товарів і послуг позначень, які зображують або імітують державні герби, то колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанції про задоволення позовних вимог, у зв`язку із тим, що нестворення на державному рівні органу, що передбачений законодавством, не може слугувати підставою для порушення права інтелектуальної власності позивача.

За результатами розгляду справи №826/6726/16 Верховний Суд касаційну скаргу державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» залишив без задоволення; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 липня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2016 року у справі № 826/6726/16 - залишити без змін.

Отже, станом на час подачі відповідачем заяви про реєстрацію знака для товарів і послуг та видачі свідоцтва №265976 на такий знак для товарів і послуг був відсутній орган, який би був компетентним надавати згоду на включення до знаку для товарів і послуг позначень, які зображують або імітують державні герби.

Такий компетентний орган був створений вже після отримання відповідачем зазначеного вище свідоцтва, а саме, у 2023 році.

Так, 20.12.2023 Міністерством економіки України був прийнятий наказ №19944 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 лютого 2024 року за №188/41533), яким затверджено Положення про Комісію з надання дозволу на використання в торговельній марці офіційної назви та міжнародного літерного коду держави Україна та/або на включення до зображення торговельної марки імітації малого Державного Герба України.

Це Положення визначає повноваження Комісії з надання дозволу на використання в торговельній марці офіційної назви та міжнародного літерного коду держави Україна та/або на включення до зображення торговельної марки імітації малого Державного Герба України, правила і процедури її діяльності, умови надання дозволу на використання в торговельній марці офіційної назви та/або міжнародного літерного коду держави Україна та/або на включення до зображення торговельної марки імітації малого Державного Герба України, порядок подання та розгляду клопотань.

Враховуючи викладене, суд відхиляє доводи позивача, в яких він посилається на те, що відповідач використовує Державний Герб України без спеціального дозволу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, довести правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Водночас, згідно з принципом змагальності позивач має спростувати доводи суб`єкта владних повноважень, якщо заперечує їх обґрунтованість.

Натомість у цьому випадку позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами доводи на обґрунтування підстав неправомірності оскаржуваного у цій справі рішення відповідача.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд указує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що позовна заява є такою, що задоволенню не підлягає.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Окремо суд зазначає, що судом апеляційної інстанції щодо всіх справ, підсудних окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, та переданих на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України відповідно до цього Закону, є Шостий апеляційний адміністративний суд (Закон України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду»).

Керуючись ст. ст. 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Міністерство юстиції України, про визнання незаконним та скасування рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 .

Відповідач: Недержавна некомерційна професійна організація «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України.

Третя особа: Міністерство юстиції України.

Повний текст рішення складено 07.08.2025.

Суддя Н.В. Кучугурна