Справа № 340/5852/24
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 серпня 2025 року м. Дніпросправа № 340/5852/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Державної судової адміністрації України та ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року

у адміністративній справі № 340/5852/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області та Державної судової адміністрації України про визнання бездіяльності і дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , визнано протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України стосовно забезпечення Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області бюджетними асигнуваннями для виплати у належному розмірі суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 , яка відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року та зобов`язано Державну судову адміністрацію України забезпечити Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області бюджетними асигнуваннями для виплати у належному розмірі суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 , яка відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року, врахувавши правовий висновок суду, а також визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області стосовно нарахування і виплати суддівської винагороди судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 , яка відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року, та зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області перерахувати суддівську винагороду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 , яка відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року, збільшивши посадовий оклад на регіональний коефіцієнт 1,1, і виплатити заборгованість. В інішй частині вимог позивача судом відмовлено.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку з підстав порушення норм матеріального та процесуального права як відповідачами по справі в частині задоволення позовних вимог, так і позивачем в частині відмови у задоволені вимог.

Зокрема, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області посилаючись на положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) та ст.ст.2, 47, 48, 116 Бюджетного кодексу України, а також звертаючи увагу на неналежність відповідачів у такій категорії спорів Державної судової адміністрації України та її Територіальних управлінь, оскільки ці державні установи є лише розпорядниками коштів відповідного рівня, а їх роль зводиться до забезпечення витрачення бюджетних асигнувань відповідно до їх призначень та в належному розмірі, які визначені в Державному бюджеті України, і відповідно, відповідачі як розпорядники бюджетних коштів мають право здійснювати відповідні видатки, у тому числі пов`язаних з виплатою заробітної плати, виключно в межах бюджетних асигнувань. При цьому наголошуючи на тому, що наказом голови Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.06.2022 року №100-к/к «Про тимчасове зарахування до штату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 » позивачку було зараховано до штату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у зв`язку з тимчасовим переведенням шляхом відрядження для здійснення правосуддя з 17.06.2022 року та встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такій, що має стаж роботи на посаді судді понад 10 років, без зазначення щодо встановлення регіонального коефіцієнту. Оскільки Територіальне управління з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 здійснювало нарахування та виплату суддівської винагороди судді ОСОБА_1 на підставі вищевказаного наказу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, а ст.135 Закону № 1402-VIII визначено, що до базового розміру посадового окладу додатково застосовуються регіональний коефіцієнт 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб, відповідач вважає, що виходячи з чисельності населення в місті Олександрія Кіровоградської області за статистичними даними складає менше ста тисяч осіб, для суддів, які здійснюють правосуддя в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області відповідно до базового розміру посадового окладу не застосовується регіональний коефіцієнт 1,1. За вказаних обставин, відповідач посилаючись на те, що Територіальне управління не допустило протиправних дій щодо ненарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди із застосуванням коефіцієнту 1,1 до посадового окладу в оскаржуваний період, також як і не має повноважень провести перерахунок суддівської винагороди із застосуванням коефіцієнту 1,1 до посадового окладу, вважає, що у даному випадку відсутні підстави для задоволення вимог позивача у зазначеній частині, тому просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року у справі № 340/5852/24 в частині зобов`язання Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградської області перерахувати суддівську винагороду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 , яка відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024, збільшивши регіональний коефіцієнт 1,1, і виплати заборгованості і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Державна судова адміністрації України посилаючись в апеляційній скарзі на положення ст.19 і ст.130 Конституції України, ч.1 ст.151 і ст.ст.148, 135 Закону № 1402-VIII

Таким чином, передбачений частиною 4 статті 135 Закону №1402-VIII, з урахуванням позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 31.01.2019 по справі № 804/3609/18 наголошує, що регіональний коефіцієнт, є складовою частиною посадового окладу судді та залежить від розташування суду в якому суддя здійснює судочинство, тобто від кількості населення відповідного населеного пункту та факту здійснення суддею судочинства, а відповідно, регіональний коефіцієнт не є доплатою і застосування регіонального коефіцієнту залежить від розташування суду, в якому суддя здійснює судочинство, тобто від кількості населення відповідного населеного пункту та факту здійснення суддею судочинства. Крім того, відповідач спираючись на вимоги ст.149 Закону № 1402-VIII, пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 року № 228 "Про затвердження Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ", а також на положення ст.ст.7, 22, 23, 51, 119 Бюджетного кодексу України вказує, що ДСА України та Територіальне управління не мають правових підстав для нарахування та виплати заробітної плати позивачу у іншому розмірі, який не передбачений Законом № 1402-VIII, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, що підверджено рішеннями Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 та від 27.11.2008 року № 26-рп/2008, і від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011. Вважає, що при прийняті рішення судом першої інстанції не враховано положення бюджетного законодавства, висновків Верховного Суду, особливості нормативного регулювання порядку фінансового забезпечення судів, що свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Окремо, відповідач звертає увагу апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права внаслідок не правомірного прийняття до провадження адміністративного позову поданого з пропущеним строком звернення до суду і без вказівки об`єктивних підстав для поновлення такого строку. За вказаних обставин просить скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що відмовляючи у задоволені заявлених у цій справі вимог щодо визнання бездіяльності Адміністрації стосовно фінансування виплати Управлінням суддівської винагороди шляхом обчислення посадового окладу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, 3028 грн у 2024 році, та дій Управління стосовно нарахування суддівської винагороди шляхом обчислення посадового окладу виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 гривні, а не виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, 3028 грн у 2024 році, на переконання позивача суд не надав належної оцінки визначеним Конституцією України та Законом №1402-VIII гарантій незалежності суддів і неодноразово підкресленим Конституційним Судом в своїх рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12.2004 №19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 22.05.2008 № 10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 04.12.2018 № 11-р/2018 конституційним принципам незалежності суддів, а також внесеним до Конституції України згідно Закону України від 02.06.2016 №1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» змінам, які набрали чинності 30.09.2016, та відповідно яких ст.130 Основного Закону закріплено спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що «розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій». Посилаючись на положення ст.135 Закону №1402-VIII, якими врегульовано питання визначення розміру суддівської винагороди, а також на приписи ст. ст.1, 4 Закону України від 15.07.1999 № 966-XIV «Про прожитковий мінімум» (далі - Закон №966-XIV) і ст.7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік» і «Про Державний бюджет України на 2024 рік», позивач акцентуючи увагу на невнесення змін до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди, а також в Закон №966-XIV щодо визначення розміру прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди

вважає, що Законом України «Про Державний бюджет України» (на відповідний рік), яким фактично змінює складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, порушуються гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIII, якими закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги повинен братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Зазначена конституційна гарантія незалежності суддів не може зазнавати змін без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, тобто суддівська винагорода не може обчислюватися із застосуванням величини, відмінної від тієї, що визначена Законом №1402-VIII, і таким чинном заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2022 у сумі 2481 грн., на 01.01.2023 у сумі 2684 грн., на 01.01.2024 у сумі 3028,00 грн., на іншу розрахункову величину, яка Законом №1402-VIII не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.) є протиправною, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладалася у постановах від 13.09.2023 по справі № 240/44080/21, від 13.11.2024 по справі №200/1707/24, від 20.02.2025 року по справі № 420/3716/24. Стосовно строку звернення до суду, позивач посилаючись на положення частини 2 статті 233 КЗпП України вважає, що судом в цій частині не допущено порушення норм процесуального права. За вказаних обставин просить скасувати рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28.01.2025 у справі № 340/5852/24 і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин та правильність застосування до них норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вимог апеляційних скарг позивача та відповідачів по справі, виходячи з нижченаведеного.

Cудом першої інстанції встановлено та під час апеляційного перегляду даної справи підтверджено, що ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області Указом Президента України від 07 вересня 2018 року №271/2018 позивача, а наказом Голови Верховного Суду від 10 червня 2022 року суддю Бердянського міськрайонного суду Запорізької області Стручкову Л.І. було відряджено до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області та наказом голови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області №13-К від 15 червня 2022 року на підставі згаданого наказу Голови Верховного Суду вирішено про тимчасове переведення судді Стручкової Л.І. до іншого суду шляхом відрядження і з 17 червня 2022 року тимчасово зараховано до штату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області

На вирішення суду позивачем у цій справі поставлено фактично два питання, які стосуються обчислення посадового окладу судді з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, 3028 грн у 2024 році грн та застосування збільшення посадового окладу на регіональний коефіцієнт 1,1.

Судом першої інстанції встановлено, що при нарахуванні суддівської винагороди судді ОСОБА_1 у Бердянському міськрайонному суді Запорізької області застосовувався регіональний коефіцієнт збільшення посадового окладу 1,1 (у м.Бердянськ проживає більше 100000 населення), а у період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року Управлінням, яким фінансується діяльність Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області в межах виділених Адміністрацією бюджетних асигнувань, позивачу суддівська винагорода в Олександрійському міськрайонному суді Кіровоградської області обчислювалася виходячи з посадового окладу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102 грн. без збільшення на регіональний коефіцієнт 1,1 (виходячи з того, що у м.Олександрія кількість населення не перевищує 100000 осіб)

Вирішуючи ініційований позивачем у цій справі спір, суд першої інстанції правильно виходив з положень частин 1 і 3 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) якими визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року, і встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік, а також з положень частини 3 ст.4 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-XIV (далі Закон № 966-XIV) якою передбачено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-равовими актами внаслідок чого суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що суддівська винагорода регулюється Законом в частині кратності посадового окладу судді кількості прожиткових мінімумів для працездатних осіб і законом про Державний бюджет України на відповідний рік в частині суми прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі аналізу наведених у попередньому абзаці норм з урахуванням приписів частини 1 статті 7 Законів України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» якою встановлювалося на відповідні періоди (з 01 січня 2022 року, з 01 січня 2023 року, з 01 січня 2024 року), що для визначення базового розміру посадового окладу судді застосовується 2102 грн., суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що держава призупинила зростання суддівської винагороди, провівши градацію (поділ) прожиткового мінімуму для працездатних осіб і на прожитковий мінімум для працездатних осіб стосовно визначення посадового окладу певних соціальних груп на рівні Закону, який відповідно до приписів ч.1 ст.135 Закону № 1402-VIII регулює обчислення посадового окладу судді у 2022-2024 роках, правильно при цьому наголошуючи на тому, що з огляду на оголошений в Україні воєнний стан, який діє з 24 лютого 2022 року до сьогодні, держава виконуючи під час війни соціальні зобов`язання виключно з врахуванням кредитів і фінансової допомоги партнерів, з огляду на зменшення витрат коштів платників податків (призупинення зростання суддівської винагороди) і зменшення витрат Державного бюджету України на оплату праці під час дії воєнного стану, що пояснюється перерозподілом коштів на потребу фінансування витрат Міністерства оборони України стосовно захисту країни від посягань агресора суд правильно підкреслив, що призупинення законодавцем зростання суддівської винагороди є об`єктивно необхідним для існування держави, що узгоджується з положеннями частини 2 статті 64 Конституції України яка визначає, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Оскільки в умовах воєнного стану можуть встановлювати окремі обмеження конституційного права на працю, і таке обмеження має мати строк, що не виходить за межі дії воєнного стану, підсумовуючи встановлені у справі обставини та норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов цілком законного висновку про правомірність визначеного відповідачами розміру посадового окладу судді ОСОБА_2 з урахуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2102 грн., саме у зв`язку з чим відмовив у задоволені вимог позивача в частині, які стосуються визнання протиправними: бездіяльності Адміністрації стосовно фінансування виплати Управлінням суддівської винагороди шляхом обчислення посадового окладу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, 3028 грн у 2024 році грн та дій Управління стосовно нарахування суддівської винагороди шляхом обчислення посадового окладу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, 3028 грн у 2024 році, а також в частині зобов`язання Адміністрації забезпечити Управління бюджетними асигнуваннями для виплати їй коштів у належному розмірі і зобов`язання Управління перерахувати суддівську винагороду за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року шляхом обчислення посадового окладу з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2481 грн у 2022 році, 2684 грн у 2023 році, 3028 грн у 2024 році.

Доводами апеляційної скарги позивача наведені висновки суду першої інстанції не спростовуються, та апеляційним судом не беруться до уваги як підставу для скасування судового рішення у вищенаведеній частині виходячи з висловленої Великою Палатою Верховного Суду правової позиції у постанові від 24 квітня 2025 року по справі № 240/9028/24, згідно якої вважаючи безсумнівним те, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV, яким закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум. І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо - Велика Палата Верховного Суду наголосила, що законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи, а окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

Оскільки Законами № 1402-VIII та № 966-XIV не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду розглядаючи справу № 240/9028/24 відступила від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 280/1233/22 та 21 березня 2024 року у справі № 620/4971/23, і зазначила про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

При цьому апеляційний суд наголошує, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 240/9028/24 нагадала, що незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого вона відступила, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Отже, саме з огляду на позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 240/9028/24, колегія суддів визнає, що адміністративний позов ОСОБА_1 у цій справі у вищевикладеній в частині не підлягає задоволенню, а відповідно до вимог ст. 316 КАС України рішення суду першої інстанції в цій частині має бути залишено без змін.

Обговорюючи рішення суду першої інстанції в частині, яка стосується застосування регіонального коефіцієнта 1,1 при обчисленні розміру посадового окладу позивача, яка була відряджена до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року, колегією суддів встановлено, що задовольняючи вимоги позивача у цій частині суд першої інстанції виходив з положень ч.4 статті 135 Закону № 1402-VIII якою передбачено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб, а також приписів статті 55 цього ж Закону.

Так, суд першої інстанції узяв до уваги, що Управління не застосовує при обчисленні розміру посадового окладу позивача регіональний коефіцієнт 1,1 виходячи з того, що позивач виконує обов`язки судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, а у м.Олександрія чисельність населення не досягла 100000 осіб, без урахування того, що голова Верховного Суду приймаючи наказ про відрядження позивача керувався приписами ч.5 ст.55 Закону № 1402-VIII, яким встановлено, що Порядок відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.

Виходячи з того, що затвердженим Рішенням Вищої ради правосуддя від 24 січня 2017 №54/0/15-17 Порядком відрядження судді до іншого суду того самого рівня і спеціалізації (як тимчасового переведення) (далі Порядок) чітко визначено у пункті 2 розділу 6 що розмір суддівської винагороди, що підлягає виплаті в суді, до якого суддю відряджено, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів», але не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що Управління має обов`язок при обчисленні розміру посадового окладу судді ОСОБА_1 застосувати регіональний коефіцієнт 1,1, а Адміністрація має обов`язок профінансувати виплату коштів у такому розмірі, і відповідно, належним способом порушеного права позивача у зазначеній частині є зобов`язання Адміністрації - забезпечити Управління бюджетними асигнуваннями для виплати судді ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі, та зобов`язання Управління перерахувати суддівську винагороду позивачу за період з 17 червня 2022 року по 30 червня 2024 року з урахуванням правового висновку суду і виплатити заборгованість.

Доводами апеляційних скарг відповідачів наведені у попередньому абзаці висновки суду першої інстанції не спростовуються та не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення в цій частині, оскільки визначальним у цьому випадку є те, що розмір суддівської винагороди відрядженого судді не може бути меншим за розмір суддівської винагороди, що виплачувалась (підлягала сплаті) судді в суді, з якого його було відряджено, і сам факт не зазначення коефіцієнту 1.1 в наказі голови Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.06.2022 року №100-к/к «Про тимчасове зарахування до штату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_1 », яким позивачку було зараховано до штату Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у зв`язку з тимчасовим переведенням шляхом відрядження для здійснення правосуддя з 17.06.2022 року, не може бути підставою для відмови у задоволені зазначених вимог, відповідно, в зазначеній частині рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Останнє питання, що підлягає обговоренню під час апеляційного перегляду судового рішення у цій справі є позиція Державної судової адміністрації України про порушення позивачем строків подання позовної заяви та незастосування судом першої інстанції процесуальних наслідків недотримання установлених законом термінів звернення позивача до суду за захистом, яка відповідачем підтримувалася як в суді першої інстанції так і під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновками суд першої інстанції з вказаного процесуального питанння, обґрунтовуючи які суд виходив з того, що спір у цій справі пов`язаний з проходження публічної служби, а за сталою практикою Верховного Суду у справах стосовно стягнення невиплачених коштів при звільненні в частині обчислення строку звернення до суду застосовують приписи частини 2 статті 233 КЗпП України, якою встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, суд правильно наголосив на тому, що у справах щодо стягнення заробітної плати, різновидом якої є суддівська винагорода, строк звернення до суду бере відлік не раніше дня звільнення з роботи, і у працедавця може бути заборгованість перед працівником за тривалі періоди перед звільненням з роботи, яку зобов`язаний виплатити у день звільнення, і тому 3х місячний строк звернення до суду після звільнення не зменшує періоду часу, заборгованість за який мала бути виплачена, а лише встановлює час, упродовж якого працівник має право звернутися до суду зі заявою про виплату усієї заборгованості за весь час роботи.

Відповідно, суд обґрунтовано виснував, що до трудових спорів щодо виплати коштів, коли працівник працює (не звільнений) не застосовується строк звернення до суд до усіх виплат, на які позивач вважає має право на день звернення до суду, і доводами апеляційної скарги відповідача ці висновки суду першої інстанції не спростовані, а свідчать лише про власне помилкове розуміння відповідачем норм матеріального та процесуального права з вказаного питання.

Підсумовуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів керуючись ч.1 ст. 316 КАС України вважає за необхідне залишити апеляційні скарги відповідачів та позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін саме з тих підстав, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Кіровоградській області, Державної судової адміністрації України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя С.М. Іванов

суддя Д.В. Чепурнов