Справа № 420/19896/24
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/19896/24

Головуючий І інстанції: Дубровна В.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 30.12.2024р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

24.06.2024р. ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ПФУ в Чернівецькій області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 08.05.2024р. №55 про відмову в призначенні їй «пільгової» пенсії за Списком №2;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву від 01.05.2024р., із урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії пільгової пенсії позивач досягла відповідного віку, мала необхідний пільговий стаж - не менше 10 років (за Списком №2) та, відповідно, мала право на призначення, нарахування і виплату пільгової пенсії. Разом із тим, ГУ ПФУ в Чернівецькій області неправомірно відмовило у призначенні їй пенсії на пільгових умовах, що, на думку позивача, є протиправним та порушує її право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Представник відповідача надав до суду першої інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 08.05.2024р. за №55 про відмову в призначенні позивачу пільгової пенсії за Списком №2. Зобов?язано ГУ ПФУ у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.05.2024р. та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства, з урахуванням правової оцінки, наданої судом. Стягнуто з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ГУ ПФУ в Чернівецькій області 27.01.2025р. подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2024р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.02.2025р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Чернівецькій області та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

05.03.2025р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

10.03.2025р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги ГУ ПФУ в Чернівецькій області, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 01.05.2024р. звернулася до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

До заяви було додано наступні документи: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру № НОМЕР_1 , паспорт (ID картка) № НОМЕР_2 , диплом (свідоцтво, атестат) про навчання серії НОМЕР_3 , довідка про прийняття на роботу (навчання) 185, №3-18/76, документи про виконання роботи, яка дає право на певний вид пенсії №97/11-10, №115/07-10, №210/05, №290-60/2205-7/7, трудова книжка серії НОМЕР_4 , свідоцтво про шлюб, що підтверджується розпискою-повідомленням від 01.05.2024 року за №5565.

08.05.2024р., за результатами розгляду документів, доданих до заяви, рішенням відповідача (за принципом екстериторіальності) №55 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії на підставі п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивачка не досягла потрібного віку та у неї відсутній необхідний страховий стаж.

Результати розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу зараховано всі періоди, у той час як до пільгового стажу позивача не було зараховано наступні періоди:

- період роботи відповідно до довідки від 18.07.2019р. №3-18/76, оскільки довідка не відповідає вимогам (відсутні посилання на Постанову та ст.50), які передбачені «Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637);

- період роботи відповідно до довідки від 29.07.2019р. №185, оскільки довідка не відповідає вимогам (відсутні посилання на Постанову та ст.50), які передбачені «Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637). Також, довідка має бути підписана керівником підприємства, начальником відділу кадрів та головним бухгалтером у разі надання права підпису іншій відповідальній особі - надати необхідний документ.

Не погоджуючись з такими діями і рішенням відповідача, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог і, відповідно, із неправомірності оскаржуваних дій та рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з наведеними висновками і вважає, що суд 1-ї інстанції вірно визначив обсяг нормативно-правового регулювання даних спірних правовідносин, який полягає в наступному.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Так, у преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. за №1788-XII передбачено, що цей Закон у відповідності до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

За вказаним Законом призначаються трудові пенсії, до яких відносяться пенсії за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника та за вислугу років (ст.2 Закону №1788-XII).

У силу ст.12 Закону №1788-XII, право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Натомість, відповідно до п. «б» ст.13 Закону №1788-XII (в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015р. №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

- чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

- жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 13 Закону №1788-XII було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків та жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків та 55 років для жінок) із урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, за змістом вищенаведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

У подальшому, Законом №213-VІІІ (який набрав чинності з 01.04.2015р.) було збільшено раніше передбачений п. «б» ст.13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, у тому числі, жінкам з 50 років до 55 років.

03.10.2017р. Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» №2148-VIII, яким доповнено Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. за №1058-ІV розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить п.2 ч.2 ст.114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».

Також, зазначена норма передбачає зміст ідентичний п. «б» ст.13 Закону №1788-XII в редакції Закону №213-VIII щодо підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах.

Однак, як загальновідомо, рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020р. у справі №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ст.13, ч.2 ст.14, п.п. «б» - «г» ст.54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (п.1 Рішення №1-р/2020).

Згідно з п.3 резолютивної частини Рішення, застосуванню підлягають ст.13, ч.2 ст.14, п.п. «б» - «г» ст.54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 01.03.2015р. на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення відповідного Рішення (п.2 резолютивної частини Рішення). Одночасно, Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.

У зв`язку із цим, на час виникнення спірних правовідносин, Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Тобто, на час виникнення цих спірних правовідносин, була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого в частині визначення віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих Законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих вище Законів регулюють одне і те ж коло відносин, колегія суддів доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950р., та не забезпечує «адекватний захист від свавільного втручання» публічних органів державної влади у майнові права заявника (п.56 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. у справі «Щокін проти України»).

Варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020р. у справі №520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або ж множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, у даній справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ із урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.

Також, як вбачається із матеріалів цієї справи, пенсійним органом не зараховано ОСОБА_1 період роботи із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2, у зв`язку із тим, що надані нею довідки Херсонської обласної клінічної лікарні від 29.07.2019р. №185 та Херсонської дитячої обласної клінічної лікарні від 18.07.2019р. №3-18/76 не відповідають вимогам, які передбачені у «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993р. №637).

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ГУ ПФУ в Чернівецькій області, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондуються з ст.62 Закону №1788-XII, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Зазначеним нормам відповідає п.1 Порядку №637, за змістом якого, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки чи відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби або навчання, а також архівними установами.

Пунктами 3 та 20 зазначеного Порядку регламентовано, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи чи містяться неправильні або ж неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, що наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або ж за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (Додаток №5).

У довідці повинно бути зазначено: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Отже, системний аналіз вказаних правових норм беззаперечно вказує на те, що законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої, або ж необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна правова позиція з цих спірних питань була викладена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.02.2018р. у справі №234/13910/17, від 07.03.2018р. у справі №233/2084/17, від 04.03.2020р. у справі №367/945/17, від 27.04.2020р. у справі №367/4230/17 та від 23.09.2021р. у справі №227/4273/16-а.

Як загально відомо, застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пп. «а», «б» ст.13 та ст.100 Закону №1788-XII безпосередньо регулює «Порядок застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» (затв. наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005р. №383).

Відповідно до п.3 цього Порядку №383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992р. та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992р.

Пунктом 10 Порядку №383 визначено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену п.20 Порядку №637.

Таким чином, суд першої інстанції цілком доцільно зауважив про те, що правовою підставою для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах є саме набуття нею відповідного стажу при виконанні робіт, передбачених Списком №2.

Крім того, в матеріалах даної справи міститься і копія трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 (дата заповнення від 04.06.1987р.), яка, в свою чергу, містить наступні записи:

- Херсонська дитяча обласна лікарня: запис №1 від 05.06.1987р. позивач прийнята на посаду санітарки перев`язувального хірургічного відділення (підстава - наказ №87-к від 03.06.1987р.); запис №2 від 01.01.1988р. - переведена санітаркою перев`язочної до 2-го хірургічного відділення (підстава - наказ №1-к від 04.01.1988р.); запис №3 від 02.01.1992р. - переведена медичною сестрою палатного хірургічного (гнійного) відділення (підстава - наказ №1-к від 02.01.1992р.); запис №4 від 02.12.1996р. - переведена на посаду палатної медичної сестри палати інтенсивної терапії хірургічного (гнійного) відділення (підстава - наказ №228-к від 02.12.1996р.); запис №5 від 12.05.1997р. - звільнена за ст.38 КзПП України за власним бажанням (підстава - наказ №81-к від 05.05.1997р.);

- Херсонська обласна дитяча лікарня: запис №6 від 27.05.1997р. позивач прийнята на посаду палатної медичної сестри ІБВ-5 (педіатричне) (підстава - наказ №97-к від 28.05.1997р.); запис №7 від 15.05.1998р. - переведена на посаду палатної медичної сестри хірургічного (гнійного) відділення (підстава - наказ №78-к від 22.04.1998р.); запис №9 від 05.04.2013р. - звільнена за ст.36 КзПП України (угода сторін) (підстава - наказ №43-к від 04.04.2013р.).

Як встановлено колегією суддів, трудова книжка ОСОБА_1 оформлена належним чином, записи у ній мають всі необхідні реквізити, скріплені печатками підприємств, які беззаперечно підтверджують зайнятість останньої на відповідних посадах. При цьому, з огляду на зазначене вище, дана трудова книжка позивача має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять вказані роботи до пільгових, а тому, відповідно, жодні уточнюючі довідки підприємств за відповідні періоди стажу не є обов`язковими для призначення пенсії, про що вірно було зазначено судом 1-ї інстанції.

Окрім того, згідно з довідкою Херсонської дитячої обласної клінічної лікарні від 18.07.2019р. №3-18/76, позивач у спірний період з 01.01.1988р. по 05.04.2013р. включно працювала на посадах санітарки перев`язувальної хірургічного (гнійного) відділення, медсестри палатна інтенсивної терапії хірургічного (гнійного) відділення, медсестри палатної ІБВ-5 (педіатричне) (інфекційно-боксоване відділення №5), медсестри палатної хірургічного (гнійного) відділення. Також вказано, що весь період роботи ОСОБА_2 (Полоз) працювала повний робочий день і інших робіт не виконувала. При цьому, як зазначено у цій довідці, медсестри палатні, молодші медсестри (санітарки перев`язувальні) хірургічного (гнійного) відділення мають право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №2 (розділ 24, позиція 24 е).

Натомість, вказані обставини фактично були проігноровані пенсійним органом у даному конкретному випадку, що не узгоджується із вимогами закону.

Жодного спростування вищевказаних висновків відповідачем під час розгляду справи як у суді 1-ї інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не наведено та відповідних доказів не надано.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірні періоди роботи позивача є належним чином підтвердженими трудовою книжкою та іншими доказами, наявними у матеріалах справи, а тому будь-яких правових підстав для неврахування їх до стажу ОСОБА_1 не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі пенсійного органу.

До того ж слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 05.08.2025р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко