Справа № 440/13916/24
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. ПолтаваСправа № 440/13916/24

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Костенко Г.В.,

за участю: секретаря судового засідання Козак А.К.,

представника прокуратури Пальонної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Великобудищанської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Керівник Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Великобудищанської сільської ради, в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Великобудищанської сільської ради щодо невинесення на розгляд сесії подань Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24 та неприйняття рішення про віднесення залісених земельних ділянок загальною площею 8180,74 га та 26,0627 га до самозалісених земель;

- зобов`язати Великобудищанську сільську раду розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23 з прийняттям рішення про віднесення залісених земельних ділянок без кадастрових номерів загальною площею 8180,74 га до самозалісених земель у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України;

- зобов`язати Великобудищанську сільську раду розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства подання від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24 з прийняттям рішення про віднесення залісених земельних ділянок з кадастровими номерами :00:003:0070, :00:005:0125, :00:011:0225, :00:004:0111, :00:008:0015, :00:001:0564, 530483000:00:002:0381 загальною площею 26,0627 га до самозалісених земель у порядку, визначеному ч, ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цій справі, яку призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 09.01.2025 закрито провадження в частині позовних вимог, а саме: в частині зобов`язання Великобудищанську сільську раду розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства подання від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24 з прийняттям рішення про віднесення залісених земельних ділянок з кадастровими номерами :00:003:0070, :00:005:0125, :00:011:0225, :00:004:0111, :00:008:0015, :00:001:0564, 530483000:00:002:0381 загальною площею 26,0627 га до самозалісених земель у порядку, визначеному ч, ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 позовну заяву керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Великобудищанської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без розгляду.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2025 ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 скасовано, справу направлено до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Справа надійшла до Полтавського окружного адміністративного суду 04.06.2025, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 18.06.2025 справу прийнято для подальшого розгляду.

В обґрунтування позовних вимог прокурором зазначено, що з метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства, Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства скеровано до Великобудищанської сільської ради подання від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24 щодо віднесення земельних ділянок комунальної власності до самозалісених. Проте жодне з зазначених подань на розгляд сесії сільської ради не виносилось. Прокурор вважає, що такі дії органу місцевого самоврядування не сприяють реалізації державної екологічної ініціативи "Масштабне залісення України" та порушують інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів.

Відповідачем надані до суду пояснення, в яких представник відповідача заперечує задоволення позовних вимог, оскільки на спірні земельні ділянки надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок зі зміною цільового призначення (з поділом земельних ділянок).

Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача у судове засідання не зявився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутністю.

Суд, заслухавши вступне слово прокурора, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та спірні правовідносини.

Північно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства скеровано до Великобудищанської сільської ради подання від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24 щодо віднесення земельних ділянок комунальної власності до самозалісених загальною площею 8180,74 га та 26,0627 га до самозалісених земель. Проте жодне з зазначених подань на розгляд сесії сільської ради не виносилось

Вважаючи таку бездіяльність протиправною прокурор звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Державного агентства лісових ресурсів України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та відповідним доводам учасників справи, суд дійшов таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частини 1 статті 1 Земельного кодексу України).

Статтею 2 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 07 червня 2021 року № 228/2021 "Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів" з метою збереження лісового фонду України, належного захисту і відтворення лісів, створення сприятливих умов для ведення лісового господарства на засадах сталого розвитку з урахуванням природних та економічних умов, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля постановлено започаткувати з 2021 року реалізацію екологічної ініціативи "Масштабне залісення України".

Законом України від 20 червня 2022 року № 2321-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів", який набрав чинності 10.07.2022, главу 11 Земельного кодексу України доповнено статтею 57-1 такого змісту:

"Стаття 57-1. Самозалісені землі

1. Самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

2. Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.

Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

3. Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

4. Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

5. Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру".

Відповідно до Положення "Про Державне агентство лісових ресурсів України", затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

У свою чергу, Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є територіальним органом Держлісагенства, завданням якого є реалізація повноважень Держлісагенства України, зокрема, на території Полтавської області.

Північно-Східне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до частини 1 статті 10 цього Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Як слідує з матеріалів справи спірні земельні ділянки розташовані за межами населених пунктів на території Великобудищанської сільської ради є уповноваженим органом місцевого самоврядування з прийняття рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених земель.

Надаючи оцінку мотивам прийняття спірного рішення суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 1 статті 57-1 Земельного кодексу України самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського, призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Таким чином, віднесення спірних земельних ділянок до земель сільськогосподарського призначення не створює перешкод для їх віднесення до самозалісених земельних ділянок.

Згідно частини 3 статті 57-1 Земельного кодексу України віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

Таким чином, Земельний кодекс України передбачає порядок віднесення земель, зокрема і сільськогосподарського призначення, до самозалісених ділянок.

Таким чином, в спірному рішенні не визначено обставин, які перешкоджають віднесення земельних ділянок до самозалісених ділянок.

Представник позивача зазначає, що вказані земельні ділянки є самозалісеними, а також на те, що за даними відкритих джерел вбачається наявність на них деревного покриву.

Водночас, відповідач не провів їх обстеження перед прийняттям оскаржуваного рішення, натомість прийняв рішення про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених земель.

Суд відхиляє посилання представників відповідача на акти обстеження земельних ділянок від 06.02.2025 року в обґрунтування заперечень на позов щодо не віднесення земельних ділянок до самозалісених земель, оскільки обстеження проведено після прийняття спірного рішення та вказані обставини не були підставою для його прийняття.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом місцевого самоврядування конкретних підстав їх прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття.

Невиконання відповідачем законодавчо встановлених вимог щодо змісту, форми, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Отже, відповідачем у ході судового розгляду справи не доведено наявності достатніх підстав для відмови у віднесенні земельних ділянок до самозалісених земель.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Суд враховує, що відповідно до приписів частин 3, 4, 5 статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Спеціальним законом, яким визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді є Закон України "Про прокуратуру".

Згідно з частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття інтерес держави.

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави, висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Ці міркування Конституційний Суд України зробив у контексті офіційного тлумачення Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність. Однак, висловлене Судом розуміння поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 23 Закону України Про прокуратуру.

Відтак, суд вважає, що інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 листопада 2019 року у справі №804/4585/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а.

Частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону України Про прокуратуру, для представництва інтересів держави у суді у справі, що розглядається, суд зазначає наступне.

Процедура віднесення земель до самозалісених врегульована статтею 57-1 Земельного кодексу України, відповідно до положень якої рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року №521, Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. Держлісагентство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

Пунктом 1 Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29 вересня 2022 року №404, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 жовтня 2022 року за №1231/38567, передбачено, що міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства (далі - Управління) підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами. Згідно з пунктом 3 цього Положення завданням Управлінь є реалізація повноважень Держлісагентства у сфері лісового та мисливського господарства на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених Держлісагентством.

У позові прокурор стверджує, що Великобудищанська сільська рада належним чином не виконала покладені на неї повноваження щодо прийняття рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених ділянок за поданнями Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24, що відноситься до повноважень відповідача в силу статті 57-1 Земельного кодексу України та статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 28 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та їх територіальні органи звертаються до суду, якщо це необхідно для здійснення їхніх повноважень у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 103 Лісового кодексу України спори з питань охорони, захисту, використання та відтворення лісів вирішуються в установленому порядку органами місцевого самоврядування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, судами.

Таким чином, спори, що виникають між Державним агентством лісових ресурсів України, його територіальними органами та органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування щодо питання віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки підлягають вирішенню судами.

З огляду на вищезазначене, суд вважає за необхідне визнати протиправною бездіяльність Великобудищанської сільської ради щодо невинесення на розгляд сесії подань Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24.

З приводу іншої частини позовних вимог суд зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, за змістом вказаної правової норми, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

У спірних відносинах відповідач не реалізував своїх повноважень, оскільки не надав належної оцінки поданим позивачем документам, зокрема, не провів обстеження земельних ділянок за участі представників позивача, та у самому рішенні не навів обґрунтованих мотивованих доводів щодо відмови у віднесенні земельних ділянок до самозалісених земель.

Тому, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення залісених земельних ділянок без кадастрових номерів загальною площею 8180,74 га до самозалісених земель у порядку, визначеному ч.ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України, - є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства та задоволенню не підлягають.

Враховуючи повноваження суду та предмет доказування у цій справі, суд дійшов висновку, що в даному випадку слід зобов`язати Великобудищанську сільську раду повторно розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24 та прийняти за результатами розгляду рішення з урахуванням висновків суду.

Таким чином, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В:

Адміністративний позов керівника Полтавської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Великобудищанської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Великобудищанської сільської ради щодо невинесення на розгляд сесії подань Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-24.

Зобов`язати Великобудищанську сільську раду повторно розглянути на сесії ради подання Північно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 23.11.2023 №821-ВС-23, від 27.12.2023 №02-28/1001, від 22.08.2024 №02-28/543-24, від 07.10.2024 №02-28/609-2 та прийняти за результатами розгляду рішення з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07 серпня 2025 року.

Головуючий суддя Г.В. Костенко