Справа № 520/18400/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

07.08.2025 р. справа №520/18400/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку ст. 287 КАС України за правилами письмового провадження (у зв"язку із поданням Циркунівською сільською радою Харківського району Харківської області заяви про слухання справи у відсутність представника та неприбуттям представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) справу за позовом

Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області (далі за текстом - позивач, заявник)
до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації),
провизнання протиправною постанови та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) визнання незаконною постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - Пересічанської Яни Володимирівни від 02.07.2025 року про закінчення виконавчого провадження №77971299 в частині обґрунтування стягнення виконавчого збору у розмірі 32.000,00 грн; 2) зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняти рішення про повернення стягнутого виконавчого збору на підставі частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що станом на дату відкриття виконавчого провадження рішення суду заявником виконано у повному обсязі, а саме Циркунівської сільською радою Харківського району Харківської області вжиті усі можливі заходи щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100- А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області, а саме 20.03.2025 року укладено договір з ФОП ОСОБА_1 щодо технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Відповідач був належно та завчасно сповіщений про розгляд справи, але обов`язку із подання відзиву на позов та доказів у спростування викладених у позові доводів не виконав.

Оскільки вжиті окружним адміністративним судом діючі механізми з`ясування об`єктивної істини за власною ініціативою безвідносно до доводів сторін та процесуальної поведінки учасників спору призвели до надходження до матеріалів справи сукупності доказів, обсяг яких повно та всебічно висвітлює обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі матеріалів справи, а тому суд, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

У межах справи №520/35437/24 Керівником Дергачівської прокуратури Харківської області були заявлені вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області щодо оформлення та державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області; 2) зобов`язання Циркунівську сільську раду Харківського району Харківської області (вул. Соборна, 26, с. Циркуни, Харківський район, Харківська область, 62341, ) вжити заходи щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 р. у справі №520/35437/24 було визнано протиправною бездіяльність Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області щодо оформлення та державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області; Зобов`язано Циркунівську сільську раду Харківського району Харківської області (вул. Соборна, 26, с. Циркуни, Харківський район, Харківська область, 62341, ) вжити заходи щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 р. у справі №520/35437/24 набрало законної сили 25.03.2025р., 26.03.2025р. було виготовлено та 21.04.2025р. видано Прокурору виконавчий лист.

20.03.2025р. заявником, Циркунівською сільською радою Харківської області (Замовник) укладено з ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) Договір №1/20-03-25 виконання послуг щодо технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

За викладеними у позові твердженнями, 11.04.2025 року Циркунівська сільська рада звернулась з заявою №66357336 до Державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області із заявою про внесення до Державного реєстру нерухомого майна дані про право власності ради на будівлю, що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

02.05.2025р. за виконавчим листом по справі №520/35437/24 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №77971299.

Пунктом 3 постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження від 02.05.2025 №77971299 стягнуто з боржника, Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, виконавчий збір у сумі 32.000,00 грн.

05.05.2025 року Державний реєстратор Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Артюх Дмитро Євгенійович вніс рішення про державну реєстрацію (індексний номер 78724029) майна Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області за Циркунівською сільською радою.

За викладеними у позові твердженнями, 06.06.2025 року з управління Державної казначейської служби України у Харківському районі Харківської області до заявника надійшло повідомлення про стягнення з Циркунівської сільської ради у виконавчому проваджені №77971299 виконавчого збору та мінімальних витрат на виконавчі дії, проте доказів отримання вказаного повідомлення як і самого повідомлення Державної казначейської служби України у Харківському районі Харківської області матеріали позову не містять.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.07.2025р. виконавче провадження №77971299 було закінчено.

З посиланням на постанову Верховного Суду від 21.10.2021р. (номер справи не вказано) головним державним виконавцем зазначено, що у випадку закінчення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення немайнового характеру розмір й підстави стягнення виконавчого збору не поставлені у залежність від повного або часткового виконання виконавчого документа. Виконавчий збір у такому разі є фіксованою платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються державним виконавцем. Цей збір стягується з боржника. Згідно висновку підстави, коли виконавчий збір не стягується, є вичерпними. Судами зазначено, що після відкриття виконавчого провадження вже розпочинається примусове виконання рішення і, як наслідок, стягнення виконавчого збору. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 0 гривня (UAН); сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 32000 гривня (UAH).

Стверджуючи про протиправність оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень про закінчення виконавчого провадження №77971299 в частині обґрунтування стягнення виконавчого збору у розмірі 32.000,00 грн, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що виконання постановлених судових актів в адміністративних справах гарантовано ст.55, п.9 ч.1 ст.129, ст.129-1 Конституції України, ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних 1950 року, ч.2 ст.13 від 02.06.2016р. №1402-VIII Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч.2 ст.14, ч.1 ст.370, ч.2 ст.372 КАС України.

Правовідносини з приводу примусового виконання судових актів в адміністративних справах регламентовані приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VIII).

За визначенням ст.1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Тож положення ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII цілком кореспондують положенням ч.2 ст.2 КАС України.

Рішення, котрі підлягають примусовому виконанню у порядку Закону №1404-VIII, перелічені законодавцем у ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII і виданий у межах справи №520/35437/24 виконавчий документ входить до означеного переліку.

Вимоги до оформлення виконавчого документу сформульовані законодавцем у ч.1 ст.4 Закону №1404-VIII і виданий у межах справи №520/35437/24 виконавчий документ цим вимогам не суперечить.

Випадки, коли виконавчий документ повертається стягувачу без прийняття до виконання, перелічені законодавцем у положеннях ч.4 ст.4 Закону №1404-VIII і у межах спірних правовідносин судом існування таких випадків не виявлено.

Статтею 26 Закону №1404-VIII визначено початок примусового виконання рішення, зокрема: виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої); виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята); за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (частина шоста).

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Обов"язки суб"єкта владних повноважень - виконавця у межах розпочатого виконавчого провадження викладені у ч.ч.1-2 ст.18 Закону №1404-VIII, де указано, зокрема, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

До прав суб"єкта владних повноважень у межах розпочатого виконавчого провадження приписами ч.3 ст.18 Закону №1404-VIII віднесено, зокрема: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4 ст. 18 Закону № 1404-VIII).

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (ч. 8 ст. 19 Закону №1404-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Згідно з ч. 3 ст. 27 Закону № 1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби (абз. 3 ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII).

Розв"язуючи спір, суд відмічає, що національний закон України виконавчий збір не відносить ані до мір юридичної відповідальності, ані до заходів державного впливу, ані заходів державного примусу, ані до санкцій.

Водночас із цим, за суттю та правовою природою виконавчий збір є публічним платежем, котрий здійснюється зобов"язаним виконати судовий акт у добровільному порядку учасником суспільних відносин у разі коли відмова такого учасника від добровільного виконання судового акту зумовила початок процедури примусового виконання судового акту.

Тож, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли правова природа виконавчого збору не може бути розтлумачена інакше ніж різновид міри майнової відповідальності за порушення публічного правопорядку у вигляді умисного та усвідомленого ухилення від добровільного виконання судового акту, який набрав законної сили.

Відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 17 частини першої статті 39 цього Закону. Виконавчий збір не стягується із сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені) та недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у разі їх списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 та підпункту 26.2 пункту 26 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України та пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа (пункт 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Закону № 1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Аналіз зазначених норм у сукупності надає підстави для висновків, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання.

При цьому, питання про стягнення виконавчого збору вирішується або на стадії прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, з одночасним винесенням постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, або, якщо виконавчий збір не стягнуто шляхом винесення постанови про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п.1, 3, 4, 6 ч.1 ст.37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених п.1, 2, 4, 6, 9, крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27 цього Закону, 11, 14 і 15 ч.1 ст.39 цього Закону.

Відповідно до положень Закону № 1404-VIII, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

З приєднаних до справи копій документів судом з"ясовано, що 20.03.2025р. заявником, Циркунівською сільською радою Харківської області (Замовник), укладено з ФОП ОСОБА_1 (Виконавець) Договір №1/20-03-25 виконання послуг щодо технічної інвентаризації та виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться по АДРЕСА_1 на виконання рішення суду по справі №520/35437/24.

11.04.2025 року Циркунівська сільська рада звернулась з заявою №66357336 до Державного реєстратора Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області із заявою про внесення до Державного реєстру нерухомого майна дані про право власності ради на будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Суд повторно зауважує, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 р. у справі №520/35437/24 було зобов`язано вжити заходи щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлі закладу освіти.

02.05.2025р. за виконавчим листом по справі №520/35437/24 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження №77971299.

05.05.2025 року Державний реєстратор Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Артюх Дмитро Євгенійович вніс рішення про державну реєстрацію (індексний номер 78724029) майна Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області за Циркунівською сільською радою.

Отже, на момент відкриття відповідачем 02.05.2025р. виконавчого провадження №77971299 Циркунівської сільською радою Харківського району Харківської області вжиті усі можливі заходи щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100- А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №2540/3203/18 зазначено, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Як вже зазначалося судом, мало місце добровільне та фактичне виконання позивачем рішення суду як боржником судового рішення.

Відповідачем не надано суду жодних належних доказів про вжиття заходів примусового виконання рішень, передбачених ст.10 Закону №1404-VIII, за спірним виконавчим провадженням.

Вказане свідчить про відсутність підстав для стягнення з позивача як боржника за виконавчим провадженням №77971299 виконавчого збору у розмірі 32 000,00 грн.

Утім, суд зазначає, що оскаржена заявником постанова від 02.07.2025р. по ВП №77971299 про закінчення виконавчого провадження не містить жодних владних управлінських приписів про стягнення виконавчого збору у розмірі 32.000,00грн.

Натомість, такі владні управлінські приписи містяться у п.3 постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження від 02.05.2025 №77971299.

Стосовно юридичних наслідків обставин проведення 05.05.2025р. Державним реєстратором Солоницівської селищної ради Харківського району Харківської області Артюх Дмитром Євгенійовичем державної реєстрації (індексний номер 78724029) майна Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області за Циркунівською сільською радою суд зазначає, що суспільні відносини у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень унормовані, насамперед, приписами Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом Закон України №1952-IV) та деталізовані нормами Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджений постановою КМУ від 25.12.2015р. №1127; далі за текстом Порядок №1127) і Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (затверджений постановою КМУ від 26.10.2011р. №1141).

Так, за визначенням п.1 ч.1 ст.2 Закону України №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі за текстом - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У розумінні п.2 ч.1 ст.2 Закону України №1952-IV Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі за текстом - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно з ч.5 ст.3 Закону України №1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя за місцезнаходженням нерухомого майна.

На підставі рішення Міністерства юстиції України державна реєстрація права власності та інших речових прав у визначених випадках може проводитися в межах декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених абзацом першим цієї частини, або незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого статтею 312 цього Закону, та автоматичної державної реєстрації прав у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст.4 Закону України №1952-IV визначено, що державній реєстрації прав підлягає, зокрема, право власності, а ч.1 ст.5 Закону України №1952-IV передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.

Положення ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV присвячені визначенню обсягу та змісту повноважень державного реєстратора (а саме: згідно з п.1 ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; виконання вимог, визначених статтею 27-2 цього Закону, - у разі державної реєстрації спеціального майнового права на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості (крім випадків автоматичної реєстрації такого права згідно із законом); наявність факту застосування санкцій відповідно до Закону України "Про санкції", які унеможливлюють проведення державної реєстрації прав; наявність дозволу органу опіки та піклування на відмову від права власності на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, власником якого є малолітня дитина або неповнолітня особа, або на внесення такого майна до статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) юридичної особи чи як вступного, членського та/або цільового внеску члена кооперативу; згідно з п.2 ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, залишення заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень без руху, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; згідно з п.3 ч.3 ст.10 згідно з п.1 ч.3 ст.10 Закону України №1952-IV державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Суд відзначає, що у межах справи №520/35437/24 Циркунівська сільська рада не здійснює владно-управлінських функцій у розумінні частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Предметом спору у справі №520/35437/24 є бездіяльність заявника як засновника та власника закладу освіти з приводу оформлення та державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: будівлі закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.02.2025 р. у справі №520/35437/24 було зобов`язано Циркунівську сільську раду Харківського району Харківської області (вул. Соборна, 26, с. Циркуни, Харківський район, Харківська область, 62341, ) вжити заходи щодо оформлення та державної реєстрації права власності на будівлю закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області.

Суд наголошує, що за правовою природою зазначені дії полягають у підготовці технічної документації, поданні заяви про державну реєстрацію прав, отриманні витягів тощо, але не мають характеру владного управління та не спрямовані на реалізацію примусових публічно-правових повноважень.

Отже, дії заявника щодо оформлення прав на будівлю закладу освіти - Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області, є проявом реалізації речового права територіальної громади як власника відповідної будівлі, а не здійсненням публічно-владних повноважень у сфері адміністративного регулювання.

Таким чином, в межах спірних правовідносин селищна рада не є суб`єктом владних повноважень, а є учасником матеріального правовідношення, від волевиявлення якого не залежить проведення державної реєстрації майна Комунального закладу «Русько-Тишківський ліцей Циркунівської сільської ради Харківської області», що знаходиться по вул. Липецькій, 100-А в с. Руські Тишки Харківського району Харківської області за Циркунівською сільською радою.

Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах в частині реалізації управлінської функції з приводу справляння виконавчого збору не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк під час реалізації управлінської функції контролю у галузі примусового виконання судових актів із достатньою повнотою не установив обставини фактичної дійсності, припустився помилки у тлумаченні змісту належної норми права, унаслідок чого вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується як із дійсним змістом нормативного регламентування, так і дійсними обставинами спірних правовідносин.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт при вчиненні оскарженого управлінського волевиявлення не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк оскаржене рішення в частині стягнення виконавчого збору було прийнято не у спосіб, передбачений чинним законодавством України, за наявності події добровільного виконання учасником суспільних відносин судового акту одразу після настання події обізнаності з його існуванням до моменту настання події відкриття виконавчого провадження.

Відтак, за наслідками розгляду справи суд вважає не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності оскарженого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України та навпаки доведеним за правилами ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права у межах спірних правовідносин.

Разом із тим, суд повторно наголошує, що оскаржена заявником постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Пересічанської Яни Володимирівни від 02.07.2025 року про ВП закінчення виконавчого провадження №77971299 не мстить владного управлінського припису про стягнення судового збору у розмірі - 32.000,00грн.

Тож, відсутні правові підстави для скасування цього рішення суб`єкта владних повноважень мотивів незгоди заявника із обов`язком стосовно сплати судового збору.

Оскільки у ході судового розгляду здобутими доказами не було підтверджено факт існування у заявника у межах спірних правовідносин порушеного права (ущемленого публічного інтересу) від постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Пересічанської Яни Володимирівни від 02.07.2025 року про ВП закінчення виконавчого провадження №77971299, то позов в цій частині належить залишити без задоволення.

Проте, приписи ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України, а також зміст правового регламентування спірних правовідносин (який полягає в обов"язковості прийняття державним виконавцем рішення про стягнення виконавчого збору відповідно до ч.4 ст.27 Закону № 1404-VIII та визначенні законодавцем випадків, коли виконавчий збір не підлягає стягненню згідно з ч.9 ст.27 Закону № 1404-VIII, положення ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) спонукають суд до виходу поза межі предмету та підстав позову та надання праву (інтересу) заявника в частині виконання обов"язку з приводу сплати виконавчого збору захисту у спосіб скасування рішення суб`єкта владних повноважень, яким було створено згаданий обов"язок.

Тож, у даному конкретному випадку суду належить визнати протиправним та скасувати п.3 постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження від 02.05.2025 по ВП №77971299.

Продовжуючи вирішення спору за епізодом вимоги про спонукання суб"єкта владних повноважень до повернення стягнутого виконавчого збору, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.45 45 Бюджетного кодекс України Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету.

Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 було затверджено Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182; далі за текстом - Порядок №787), який визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою (місцевими бюджетами) або під державні (місцеві) гарантії (далі - платежі).

Відповідно до висновків викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21, а саме п. 62, беручи до уваги наявність протилежної практики Великої Палати Верховного Суду (у справах № 910/15295/18 і № 910/5880/21) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду (№ 489/6624/15-ц) щодо застосування приписів Порядку № 787 і ЦК України, з огляду на висновки, викладені у цій постанові, задля гарантування юридичної визначеності у подібних правовідносинах стосовно повернення з бюджету коштів, які утримуються без достатньої правової підстави (після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про накладення штрафу) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 10.07.2019 у справі № 489/6624/15-ц, за змістом якого повернення цих коштів має відбуватися тільки згідно з Порядком № 787, тобто у позасудовому порядку.

Суд зазначає, що станом на момент ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 Порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182 діяв зі змінами внесеними Наказом Міністерства фінансів України від 05.05.2023 № 234.

В подальшому, Наказом Міністерства фінансів України від 26.11.2024 №606 було затверджено Зміни до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, зокрема пункт 5 розділу I:

"У разі скасування у судовому порядку рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про накладання на платника грошового стягнення за адміністративні правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення та інших законів України (крім порушення податкових та митних правил), яке було перераховано до відповідного бюджету органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем у порядку виконавчого провадження за виконавчим документом, визначеним Законом України «Про виконавче провадження», такі кошти повертаються платнику за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, на підставі поданої ним заяви.

Платник подає заяву про повернення коштів з бюджету з обов`язковим зазначенням інформації, наведеної в абзаці сьомому цього пункту (крім причини повернення коштів з бюджету), та номера відповідного судового рішення, копію відповідного судового рішення, засвідчену належним чином, та копію платіжної інструкції, згідно з якою органом державної виконавчої служби або приватним виконавцем перераховано грошове стягнення за адміністративні правопорушення до бюджету, або відповідну інформацію, зазначену в такій платіжній інструкції.

Орган, що контролює справляння надходжень бюджету, заповнює реквізити рядків 6-9 Форми подання на повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету (додаток 1) даними, наведеними у відповідній платіжній інструкції (інформації) органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Представництво законних інтересів платника з питань повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів (зборів), що визначені відповідним законодавством (крім платежів (зборів), контроль за справлянням яких покладено на органи ДПС та органи Держмитслужби), у тому числі для отримання коштів, може здійснювати уповноважена особа на підставі закону або довіреності відповідно до Цивільного кодексу України (далі - уповноважена особа) з обов`язковим наданням документа, що підтверджує відповідні повноваження, оформленого відповідно до вимог законодавства, або копії такого документа, засвідченої належним чином.".

Зі змісту наведених вище норм права слідує, що обов"язок з повернення сум виконавчого збору виникає у суб"єкта владних повноважень не раніше від настання події набрання законної сили судовим актом про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, яким було створено публічний обов"язок з оплати виконавчого збору.

У межах спірних правовідносин така подія (тобто подія набрання законної сили рішенням суду у справі №520/18400/25) наразі відсутня.

Тож вимога заявника про спонукання суб"єкта владних повноважень до повернення виконавчого збору у даному конкретному випадку заявлена передчасно та безпідставно.

Відтак, за відсутності події припинення юридичної дії рішення суб"єкта владних повноважень у формі постанови державного виконавця в частині стягнення з боржника виконавчого збору суд не знаходить підстав для обтяження відповідача обов`язком повернення раніше сплачених у межах виконавчого провадження коштів у якості виконавчого збору.

Окрім того, суд вважає, що у цьому контексті застосовним є правовий висновок постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21, у якій колегія суду зазначила проте, що на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала. Порядок № 787 застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється.

З огляду на викладені у цій постанові Великої Палати Верховного Суду правові висновки заявник не має публічного права (інтересу), котре б підлягало захисту у порядку адміністративного судочинства.

Окремо суд зважає, що вимога про скасування та визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень (як у формі рішення, так і у формі діяння) є обов"язковою передумовою обтяження суб"єкта владних повноважень обов"язком вчинення конкретного майбутнього управлінського волевиявлення (складання висновку/подання на повернення коштів) у примусовому порядку.

Тому вимога заявника про зобов`язання відповідача прийняти рішення про повернення стягнутого виконавчого збору на підставі ч. 9 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" не підлягає задоволенню, оскільки заявлена передчасно.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір" і з урахуванням процесуального результату вирішення спору судові витрати належить залишити за позивачем.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-246, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі предмету та підстав позову.

Визнати протиправним та скасувати п.3 постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відкриття виконавчого провадження від 02.05.2025 по ВП №77971299.

Судові витрати залишити за позивачем.

Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.6 ст.287 КАС України (протягом 10 днів з дати проголошення судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко