Справа № 340/1170/25
Суддя: Ковальчук О.К.
Дата ухвалення: 2025-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 340/1170/25
РІШЕННЯ

іменем України

07 серпня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючої-судді Ковальчук О.К. розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , що полягає у не розгляді рапорту від 19.10.2024 про надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії, проведення службового розслідування та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт від 19.10.2024 про надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії, проведення службового розслідування.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що звернувся до відповідача з рапортом від 19.10.2024 про проведення службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків командиром 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 , та надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії. Однак відповіді не отримав. Вважає протиправною бездіяльність щодо розгляду рапорту. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 25.02.2025 Кіровоградський окружний адміністративний суд адміністративну справу №340/1170/25 передав за підсудністю до Хмельницького окружного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа №340/1170/25 передана на розгляд судді Ковальчук О.К.

Ухвалою від 20.03.2025 Хмельницький окружний адміністративний суд позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.

Хмельницький окружний адміністративний суд відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Оскільки відповідач правом на подання відзиву не скористався, то відповідно до вимог частини 6 статті 162 КАС України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази у їх взаємному зв`язку та сукупності, суд встановив таке.

Позивач - ОСОБА_1 з 28.07.2022 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 . Зазначене підтверджується копією військового квитка Серії НОМЕР_2 .

19.10.2024 позивач склав рапорт, адресований командиру Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: провести службове розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків командиром 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 майором ОСОБА_2 , після проведення службового розслідування, надати позивачу належним чином засвідчену копію акту проведення службового розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків командиром 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 майором; надати медичну допомогу - направити позивача на відповідне стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я поза розташуванням військової частини і направити на проходження медичного огляду військово-лікарською комісією з метою визначення ступеню придатності до військової-служби та визначення можливої посади, яка відповідатиме стану здоров`я позивача (із зазначенням посади, виду, роду військ (сил). Направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії просив або надіслати мені за адресою: АДРЕСА_1 , або направити через ІНФОРМАЦІЯ_1 , або направити через ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідь на рапорт надіслати за адресою: АДРЕСА_2 .

У рапорті також вказав, що станом на 19.10.2024 за станом здоров`я та у зв`язку із здійсненням лікування, не може особисто прибути до розташування військової частини з метою подання рапорту та отримання направлення на лікування.

Зазначений рапорт супровідним листом від 19.10.2024 надіслав до Міністерства оборони України, Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », Генерального штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_4 на відповідні електронні адреси, вказавши, що у зв`язку з активним переміщенням військової частини внаслідок участі у бойових діях не має можливості особисто подати рапорт командуванню.

Не отримавши відповідь на свій рапорт протягом 30 днів, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду рапорту, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Згідно із статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

За змістом частини першої та третьої статті 1 цього Закону Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XI (далі Статут).

Відповідно до статті 11 Статуту необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців, зокрема, такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

За змістом статтей 233 і 234 Статуту збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Збереження і зміцнення здоров`я військовослужбовців досягається шляхом: проведення командирами (начальниками) заходів, спрямованих на створення здорових умов служби і побуту; систематичного загартовування і фізичного розвитку; виконання.

Медичний контроль за станом здоров`я військовослужбовців здійснюється шляхом проведення: щоденного медичного спостереження за ними у процесі бойової підготовки і в побуті; медичних оглядів; поглиблених і контрольних медичних обстежень (статті 248 Статуту).

Згідно зі статтею 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).

За змістом статті 14 Статуту із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Статтею 28 Статуту встановлено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає, в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до статті 31 Статуту начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту визначено, що за своїми військовими званнями начальниками є, зокрема: військовослужбовці сержантського і старшинського складу - для військовослужбовців рядового складу однієї з ними військової частини; військовослужбовці молодшого офіцерського складу - для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу; майори, капітани 3 рангу, підполковники, капітани 2 рангу - для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу.

Відповідно до статті 254 Статуту військовослужбовці зобов`язані негайно повідомити про захворювання безпосередньому начальникові, який зобов`язаний направити хворого до медичного пункту частини.

На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються, за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора) (стаття 260 Статуту).

Отже, з урахуванням приписів статті 254 Статуту обов`язок направити хворого військовослужбовця до медичного пункту частини виникає у безпосереднього начальника військовослужбовця у разі отримання від такого військовослужбовця негайного повідомлення про захворювання. Форма такого повідомлення, оскільки Статутом не передбачено інше, може бути як усною так і письмовою. На стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються, за висновком лікаря військової частини.

Відповідно до військового квитка позивач проводить військову службу у званні «солдат». тому, його безпосереднім начальником та, відповідно, службовою особою, якій позивач зобов`язаний повідомити про виникнення захворювання, є військовослужбовець сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини, а у разі їх відсутності - військовослужбовець молодшого офіцерського складу.

Позивачем не надані докази виникнення захворювання в період перебування у військовій частині та докази звернення з відповідним негайним повідомленням про захворювання до безпосереднього начальника в період перебування в межах розташування військової частини.

Висновок УЗД від 28.10.2024 року, долучений позивачем до позовної заяви, не може слугувати таким доказом, оскільки складений після залишення позивачем місця розташування військової частини.

Надані позивачем копії рапорту від 19.10.2024, адресованого командиру військової частини НОМЕР_1 , складеного позивачем у місті Волочиську (за місцем реєстрації) поза межами розташування військової частини, та супровідного листа від 19.10.2024 про надіслання копії рапорту до Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 », Генерального штабу Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_4 на відповідні електронні адреси, вказують на те, що рапорт від 19.10.2024 про наявність захворювання позивач не подав у порядку, встановленому Статутом.

Посилання позивача на статтю 262 Статуту, якою передбачений електронний обмін документацією в особливий період, суд не бере до уваги, оскільки цією нормою визначений обмін медичними та іншими документами у електронному вигляді лише між військовою частиною, закладом охорони здоров`я або територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. Зазначена норма не поширюється на правовідносини між військовослужбовцем та військовою частиною. Порядок повідомлення військовослужбовцем про захворювання врегульований статтею 254 Статуту, якою передбачене негайне повідомлення безпосереднього командира про хворобу.

Процедуру проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями регулює Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджене наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 р. N 402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 р. за N 1109/15800, (далі Положення №402).

За визначенням пункту 1.2 глави 1 розділу I Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза це, зокрема: медичний огляд військовослужбовців; визначення ступеня придатності до військової служби; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців.

Відповідно до пункту 6.1 глави 6 розділу ІІ Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, слідчим, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням. Прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби. Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року N 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за N 438/16454.

Отже, відповідно до Положення №402 направлення військовслужбовця на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби здійснюється прямим начальником від командира окремої частини виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби, або за висновком лікаря військової частини.

В обгрунтування протиправної бездіяльності відповідача та порушення ним права на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби позивач не надав суду висновок лікаря військової частини про необхідність такого медичного огляду, складений в період перебування позивача у військовій частині, або рекомендацію лікаря закладу охорони здоров`я (установи), на пікування до якого позивач направлений в порядку, визначеному Статутом, а також докази повідомлення безпосереднього командира про наявність захворювання, яке потребує огляду лікаря. Сам факт складення позивачем письмового рапорту від 19.10.2024 після залишення місця розташування військової частини не може слугувати доказом належного повідомлення безпосереднього командира про наявність захворювання та необхідність у зв`язку з цим медичного огляду.

Надані позивачем до позову копії висновків магнітно-резонансної томографії №8333 і №8334 від 02.09.2023, довідки 24П14955 від 28.05.2024, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №919 від 28.05.2024, 21.06.2024 і від 18.06.2024, довідки ВЛК №729 від 21.06.2024, результатів обстеження від 02.09.2024 та рентгенологічного дослідження №5296 від 14.10.2024, не можуть слугувати доказом протиправної бездіяльності відповідача щодо розгляду рапорту від 19.10.2024 про надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії, оскільки не відповідають вимогам статей 73 і 74 КАС України щодо належності та допустимості доказів.

За змістом частин 1 і 2 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положенням частини 1 статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Предметом доказування у цій справі є, зокрема, факт повідомлення позивачем безпосереднього командира про захворювання негайно після його виникнення, факт вручення відповідачу позивачем рапорту від 19.10.2024, факт ненадання відповідачем відповіді на вказаний рапорт.

Результати медичних досліджень та обстежень позивача, які проводились без відповідного висновку лікаря військової частини про необхідність такого дослідження та без направлення безпосереднього командира направлення, а відтак, отримані з порушенням порядку, встановленого законом, та не стосуються предмету доказування у цій справі, суд не бере до уваги.

Суд вважає, що через порушення позивачем встановлених приписами Статуту, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та Положення №402 вимог щодо повідомлення безпосереднього командира про захворювання (усно або шляхом вручення письмового рапорта) у відповідача не виник обов`язок щодо прийняття рішення про забепечення надання медичної допомоги, направлення на лікування та проходження військово-лікарської комісії.

Вирішуючи спір, суд враховує, що у рапорті, окрім іншого, позивач и просив провести службове розслідування за фактом неналежного виконання службових обов`язків командиром 2 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

Порядок визначає підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України затверджений Наказом Міністерства оборони України 21.11.2017 № 608, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 13 грудня 2017 р. за № 1503/31371 (далі Порядок № 608).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку № 608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.

За змістом пункту 1 розділу ІІ зазначеного Порядку службове розслідування може призначатися у разі:

невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або загрожувало життю і здоров`ю особового складу, цивільного населення чи заподіяло матеріальну або моральну шкоду;

невиконання або неналежного виконання вимог наказів та інших керівних документів, що могло негативно вплинути чи вплинуло на стан боєздатності, бойової готовності підрозділу чи військової частини або на стан виконання покладених на Збройні Сили завдань;

неправомірного застосування військовослужбовцем фізичного впливу, зброї, спеціальних засобів або інших засобів ураження до інших військовослужбовців чи цивільних осіб, особливо, якщо це призвело до їх поранення, травмування або смерті;

дій військовослужбовця, які призвели до спроби самогубства іншого військовослужбовця;

втрати або викрадення зброї чи боєприпасів;

порушення порядку та правил несення чергування (бойового чергування), вартової (вахтової) або внутрішньої служби, що могло спричинити або спричинило негативні наслідки;

недозволеного розголошення змісту або втрати службових документів;

внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєне військовослужбовцем кримінальне правопорушення;

повідомлення військовослужбовцю про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення;

скоєння військовослужбовцем під час виконання обов`язків військової служби дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинули або отримали тілесні ушкодження інші особи.

Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.

За рішенням відповідного командира (начальника) службове розслідування може призначатися за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця з метою зняття безпідставних, на його думку, звинувачень або підозри.

Отже, Порядком № 608 визначена єдина підстава для призначення службового розслідування за письмовим рапортом (доповідною або пояснювальною запискою) військовослужбовця - метою зняття безпідставних, на такого військовослужбовця, звинувачень або підозри.

Водночас, цим Порядком № 608 не передбачене призначення службового розслідування за письмовим рапортом військовослужбовця щодо невиконання або неналежного виконання службових обов`язків його начальником.

Доводи позивача щодо порушення відповідачем частини 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян» у зв`язку з ненаданням відповіді на рапорт позивача суд вважає безпідставними, оскільки з урахуванням приписів статті 1 вказаного Закону рапорт позивача щодо проведення службового розслідування не підлягає розгляду як звернення громадян.

Суд також вважає безпідставним посилання позивача в обгрунтування протиправності бездіяльності відповідача на пункт 7.11 Інструкції з діловодства та документування управлінської інформації в електронній формі в Міністерстві оборони України та Генеральному штабі Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оброни України N»370 від 26.07.2018, яким встановлено, що документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за З0 днів з моменту реєстрації документа в Міноборони (Генеральному штабі) або структурному підрозділі, до якого надійшов документ, оскільки зазначена норма не регулює порядок та строки розгляду звернень військовослужбовців.

Разом з тим, суд враховує, що військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися посадових осіб, органів військового управління в порядку, передбаченому розділом V Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний статут).

За змістом статті 110 Дисциплінарного статуту усі військовослужбовці мають право надсилати заяви чи скарги або особисто звертатися до посадових осіб, органів військового управління, органів управління Служби правопорядку, органів, які проводять досудове слідство, та інших державних органів у разі: прийняття незаконних рішень, дій (бездіяльності) стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, порушення їх прав, законних інтересів та свобод; незаконного покладення на них обов`язків або незаконного притягнення до відповідальності.

Заява чи скарга з інших питань службової діяльності подається безпосередньому командирові (начальникові) тієї особи, дії якої він оскаржує, а в разі, якщо особи, які подають скаргу, не знають, з чиєї вини порушені їх права, заява чи скарга подається в порядку підпорядкованості. У такому самому порядку подаються пропозиції (стаття 111 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до статті 117 Дисциплінарного статуту пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.

Згідно зі статтею 113 Дисциплінарного статуту подання скарги військовослужбовцями не звільняє їх від виконання своїх службових обов`язків і наказів командирів (начальників).

Отож, у відповідності до Дисциплінарного статуту військовослужбовці мають право звертатись зі скаргами на незаконні рішення, дії (бездіяльності), вчинені стосовно них командирами (начальниками) або іншими військовослужбовцями, усно або письмово. Подання скарги військовослужбовцями не звільняє їх від виконання своїх службових обов`язків і наказів командирів (начальників).

Суду не надані докази, які свідчать про те, що письмовий рапорт від 19.10.2024, бездіяльність щодо розгляду якого слугувала підставою для звернення до суду, відповідач отримав. Натомість, в позовній заяві та супровідному листі від 19.10.2024, адресованому Міністерству оборони України та іншим адресатам, позивач повідомив про неможливість вручення зазначеного рапорту відповідачу.

У постанові від 6 лютого 2025 року у справі № 990/29/22 Велика Палата Верховного Суду вказала на свою сталу позицію, відповідно до якої протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків.

Верховний Суд У постанові від 11 серпня 2020 року у справі N 320/5970/17 на підставі аналізу частини другої статті 19 Конституції України та частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України дійшов висновку, що право на захист виникає у випадку порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи, яка звертається за захистом порушеного її права. При цьому, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, судовому захисту підлягає лише порушене право. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Під час судового розгляду позивач не довів належними та допустимими доказами факт вручення (надіслання) відповідачу рапорту від 10.10.2014. Тому, бездіяльність відповідача щодо розгляду зазначеного рапорту не може бути визнана судом протиправною.

Вирішуючи зазначений спір, суд не надає оцінку доводам позивача щодо наявності у ньогг права на медичний огляд ВЛК, оскільки предметом даного спору є бездіяльність відповідача щодо надання позивачу відповіді на письмовий рапорт, а не відмову щодо направлення позивача на медичний огляд.

Враховуючи викладене, у задоволенні позву слід відмовити.

У зв`язку з відмовою щодо задоволення позовних вимог суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач:Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_4 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )

Головуючий суддя О.К. Ковальчук