Справа № 400/5219/25
Суддя: Малих О.В.
Дата ухвалення: 2025-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2025 р. № 400/5219/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Малих О.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачів1. Костянтинівської сільської ради, вул. Незалежності, 29, с. Костянтинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 56663, 2. Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Фомича Олександра Володимировича, вул. Незалежності, 29, с. Костянтинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 56663,
провизнання протиправним та скасування рішення від 24.04.2025 №78547362, №78548264, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністратитивним позовом до Костянтинівської сільської ради (далі відповідач 1) та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Фомича Олександра Володимировича (далі відповідач 2, державний реєстратор), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Фомича Олександра Володимировича № 78547362 та № 76548264 від 24.04.2025 року про відмову у проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації речового права права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:000:0126; та :01:000:0127, за ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Фомича Олександра Володимировича на підставі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.12.2024 року у справі 482/1058/20, прийняти рішення і провести державну реєстрацію речового права права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:000:0126; та :01:000:0127, за ОСОБА_1 .

Мотивуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.12.2024 року у справі 482/1058/20, що набрало законної сили, за позивачами визнано право довічного успадковуваного володіння наведеною вище земельними ділянками в порядку спадкування за законом. Звернувшись до відповідача з приводу державної реєстрації наведеного права, позивачі отримали відмову, оформлену спірним рішенням, яка мотивована посиланням на п. 2 частини першої ст. 4. Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Позивач переконаний в тому, що оскаржуване рішення порушує його права.

Ухвалою від 28.05.2025 року суд відкрив провадження у справі та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання.

Відповідач відзив на адміністративний позов не надав.

Ухвалу про відкриття провадження разом з позовною заявою та доданими до неї доказами отримав через електронний кабінет 28.05.2025 року о 23:49 год.

Згідно ч. 2 ст. 127 КАС України, якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Отже, ухвала вважається доставленою до електронного кабінету 29.05.2025 року.

Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 року у справі № 640/22958/21 дійшов висновку, що довідка про доставку електронного листа є допустимим доказом, що підтверджує вручення стороні судового рішення, надісланого в електронній формі.

Згідно ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Суд розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.12.2024 року у справі № 482/1058/20 встновлено факт набуття ОСОБА_1 права довічного успадковуваного володіння землею.

З зазначеного рішення вбачається, що ОСОБА_1 у 1991 році створив ФГ «Надія» та зареєстрував його вже після отримання земельної ділянки, яка саме з цією метою йому і надавалася. Так як ОСОБА_1 набув право довічного успадковуваного володіння землею та має його з 1991 року по сьогоднішній день. Тобто судом визнано за позивачем право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127.

На підставі означеного рішення позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Миколаївської області із заявами (вх. № 66479482, № 66478977 від 18.04.2025 року) про державну реєстрацію права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, визначеного наведеним судовим рішенням.

Рішеннями державного реєстратора від 24.04.2025 року № 78547362 та № 78548264 позивачу відмовлено у проведенні державної реєстрації означеного права з тої підстави, що згідно приписів ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявлене право відсутнє у переліку прав, які підлягають державній реєстрації.

Не погоджуючись із правомірністю наведеного рішення, позивачі звернулись до суду із позовом про визнання його протиправним та скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства:

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ст. 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав здійснюється у порядку визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-ІV (далі Закон №1952-ІV) та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127 (далі Порядок № 1127).

Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону № 1952-ІV, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах (ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-ІV).

Під час проведення реєстраційних дій державний реєстратор обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи (п. 4 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV).

Відомості, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії (ч. 2 ст. 12 Закону № 1952-IV).

Державна реєстрація прав проводиться, зокрема, в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень (ч. 1 ст. 18 Закону № 1952-ІV).

Частиною 2 ст. 18 Закону № 1952-IV передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку (ч. 4 ст. 18 Закону № 1952-IV).

Державній реєстрації прав підлягають:

- право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва;

- речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону (п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV).

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону №1952-IV).

Частиною 1 ст. 24 Закону № 1952-ІV встановлено перелік підстав відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, державний реєстратор приймає рішення про відмову у реєстрації прав у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України (ч. 13 ст. 15 Закону № 1952-IV).

За приписами п. 12 Порядку № 1127, під час розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор обов`язково використовує відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, а також відомості з інших інформаційних систем, доступ до яких передбачено законодавством, у тому числі відомості з Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру документів.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

Виходячи із системного аналізу наведених вище норм Закону № 1952-IV та Порядку № 1127 суд зазначає, що при прийнятті заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор перевіряє їх на наявність підстав для зупинення розгляду заяви чи відмови у реєстрації прав. При цьому, підставою для безумовного проведення державної реєстрації речового права є наявність судового рішення, яке набрало законної сили, щодо набуття заявником права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Як установлено судом за результатами дослідження матеріалів справи, підставою для звернення позивачів до державного реєстратора послугував факт набрання законної сили судовим рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.12.2024 року у справі № 482/1058/20, яким встновлено факт набуття ОСОБА_1 права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, що у свою у чергу безумовно створює для відповідача обов`язок зареєструвати за позивачами речове право, визначене таким судовим рішенням.

Водночас, щодо правової приводи права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, суд вважає за необхідне зазначити наступне:

Вказане право започатковане з 18.12.1990 року після прийняття Земельного кодексу Української РСР, відповідно до якого у довічне успадковуване володіння земля надавалася громадянам Української РСР для ведення сільського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, садівництва, дачного і гаражного будівництва, традиційних народних промислів, у разі одержання у спадщину житлового будинку або його придбання (ст. 6 ЗК УРСР).

Статтею 50 цього Кодексу було встановлено, зокрема, що громадянам Української РСР, які виявили бажання вести сільське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їхніх сімей, надаються за їхнім бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

У 1992 році в Україні відбулась земельна реформа, в результаті якої законодавство, що регулює земельні відносини, зазнало значних змін. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковане володіння земельною ділянкою. Між тим, згідно п. 8 постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі», громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Водночас, рішенням Конституційного Суду України від 22.09.2005 року №5-рп визначено, що Земельним кодексом Української РСР від 18.12.1990р. запроваджено нову форму володіння землею довічне успадковуване володіння. Земельний кодекс України в редакції від 13.03.1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їхній вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, довічного успадкованого володіння або тимчасового користування. При цьому, в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.

З наведеного вище слідує, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, сьогодні також має законне право на таке володіння.

Беручи до уваги перехідні положення п. 8 вказаної постанови Верховної Ради України та рішення Конституційного Суду України, оскільки таке право володіння зберігається у користувачів земельної ділянки, а в чинному законодавстві відсутні норми, які регулюють право довічного успадковуваного володіння, до таких правовідносин мають застосовуватися норми, які були чинними на момент існування на законодавчому рівні такого права.

На відміну від права постійного користування землею, норми Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990 року встановлювали порядок та право успадкування земельної ділянки, яка була у спадкодавця на праві довічного успадковуваного володіння. Особливістю права довічного успадковуваного володіння є те, що саме на заміну такого права, яке закріплювалося ст. 6 Земельного кодексу РСР від 18.12.1990 року, було замінено на право приватної власності, яке трансформувалося у ст. 6 Земельного кодексу України в редакції від 13.03.1992року, оскільки в радянські часи не було приватного права на землю.

Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою це «квазіправо» власності з певними обмеженнями, але з правом його успадкування.

Відтак, посилання відповідача на приписи ст. 4 Закону №1952-IV, як на підставу для відмови у проведенні державної реєстрації за позивачами права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, суд вважає необґрунтованим, так як набуте позивачами речове право прирівнюється до права приватної власності у розумінні чинної (станом на момент розгляду справи) редакції Земельного кодексу України, у зв`язку із чим підлягає державній реєстрації згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону, так як визнане судовим рішенням, що набрало законної сили.

При цьому, суд критично ставиться до того, що у спірному рішенні відповідачем не зазначено конкретної підстави для відмови у проведенні державної реєстрації речового права, натомість наявне посилання на ст. 24 Закону № 1952-IV, в той час як означена стаття налічує 13 підстав для відмови у проведенні державної реєстрації прав.

Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Верховним Судом неодноразово висловлювалась правова позиція, зокрема у межах справ № 806/1049/15, № 509/4156/15-а, № № 804/4435/16, згідно якої, приймаючи рішення, відповідний орган повинен навести усі підстави його прийняття у вказаному рішення. Водночас, рішення суб`єкта владних повноважень вважається прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, та не може вважатися обґрунтованим, добросовісним і законним, якщо належних мотивів та причин такої відмови у вказаному рішенні не наведено.

Таким чином, суд вважає, що наведені вище обставини вказують на протиправність спірних рішень, у зв`язку із чим рішення державного реєстратора державного реєстратора від 24.04.2025 року № 78547362 та № 78548264 підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд також вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими ч. 2 ст. 9 КАС України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 139, 241 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Костянтинівської сільської ради (вул. Незалежності, 29, с. Костянтинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 56663, ) та Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Фомича Олександра Володимировича (вул. Незалежності, 29, с. Костянтинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 56663) задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради Фомича Олександра Володимировича від 24.04.2025 року № 78547362 та № 76548264 про відмову у проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації речового права права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, за ОСОБА_1 .

3. Зобов`язати Державного реєстратора прав на нерухоме майно Костянтинівської сільської ради на підставі рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02.12.2024 року у справі 482/1058/20, прийняти рішення і провести державну реєстрацію речового права права довічного успадковуваного володіння земельними ділянками за кадастровими номерами: :01:000:0126; та :01:000:0127, за ОСОБА_1 .

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Костянтинівської сільської ради (вул. Незалежності, 29, с. Костянтинівка, Миколаївський район, Миколаївська область, 56663, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.08.2025 року.

Суддя О.В. Малих