Справа № 420/26148/24
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/26148/24

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Коваля М.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2024 року (суддя Бутенко А.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 05.11.2024) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

19.08.2024 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 23.07.2024 року №114-24, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 листопада 2024 року у задоволенні цього адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

На думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам позовної заяви про те, що підставою звернення позивача до міграційної служби для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала відсутність легальних підстав перебування в Україні, а також не бажання Позивача повертатись до Камеруну через складну ситуацію в країні, а саме військові конфлікти між англофобами та франкофобами. Позивач і зараз впевнений у тому, шо у разі його поверненню на батьківщину йому загрожує переслідування через перебування на території України весь час поки на території Камеруна відбувається збройний конфлікт.

Також апелянт вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 1704.2024 року по справі №522/153/24, якими скасовано рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження через обґрунтовані побоювання позивача щодо внутрішнього конфлікту в Камеруні.

Відповідач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами загального позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Республіки Камерун, місто Яунде, національність - громадянин Камеруну, віросповідання - християнство.

Згідно матеріалів особової справи, ОСОБА_1 покинув країну походження у 2012 році легально з метою навчання, авіасполученням Камерун (Яунде) - Україна (Сімферополь).

У 2016 році позивача було відраховано з Національного технічного університету в м. Луцьку.

У 2021 році позивач переїхав з м. Луцьк до м. Одеса.

02.02.2024 року ОСОБА_1 , громадянин Республіки Камерун, звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з позивачем проведено співбесіди, за результатами яких складено протоколи від 12.02.2024 року та від 17.06.2024 року.

Головне Управління Державної міграційної служби України в Одеській області сформовано висновок по справі №2024ОD0005 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1, частини шостої статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, рекомендовано за доцільне відмовити громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 23.07.2024 року №114-24 відмовлено громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивачем отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №81 від 31.07.2024 року.

Вважаючи вказану відмову протиправною ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом про її скасування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції визнав правомірним спірне рішення ДМС України від 23.07.2024 року № 114-24 через невстановлення фактів або обставин, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності щодо позивача можуть застосувати смертну кару, тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і, що він не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Судом встановлено, що позивач не притягався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у внутрішньому або міжнародному розшуку не перебуває. Також в регіоні попереднього постійного проживання особи відсутні відкриті збройні конфлікти, які можуть породжувати ситуації загальнопоширеного насильства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI, в редакції яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 5 Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі №815/2736/17.

Відповідно до абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 потрапив до України в 2012 році за навчальною візою та паспортним документом серії НОМЕР_1 (період дії: 20.12.2010 - 20.12.2015), авіарейсом Яунде - Сімферополь.

Протягом 2013-2016 років навчався у Луцькому національному технічному університеті, був документований посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 від 31.08.2013.

У 2016 році позивач був відрахований з навчального закладу через несплату контракту.

Оригінал паспортного документу втрачено на території України. Зі слів позивача, у 2015 році він здійснив спробу з оновлення свого документу, шляхом звернення до дипломатичної установи Камеруну, яке на той період часу розташовувалося на території РФ.

З 2016 року позивач перебуває на території України нелегально та 12.10.2022 його було виявлено співробітниками ГУ ДМС в Одеській області та прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни №677, зобов`язано залишити територію України до 11.11.2022. Зазначене рішення територіального органу ДМС оскаржено у судовому порядку.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2024 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2024 по справі №522/153/24, рішення про примусове повернення визнано протиправним та скасовано.

02.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до ДМС з заявою про надання міжнародного захисту.

Незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 02.02.2024, тобто більш ніж через 12 років після потрапляння на територію України, та перебування на території України у якості нелегального мігранта 8 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1: "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов`язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні", варто враховувати, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06 серпня 2020 року по справі №420/3327/19, від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17), постанові від 11.10.2018 по справі №815/1892/17.

З огляду на вищезазначене висновується, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ДМС не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування.

За результатами аналізу матеріалів клопотання позивача органом ДМС було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зокрема, органом ДМС враховано:

Аналіз відповідності заяви п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Істотні елементи: раса, національність, громадянство, етнічна належність, окрема соціальна група, політичні переконання.

Відомості щодо громадянства та установчі дані підтверджуються копією паспортного документу громадянина Республіки Камерун для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 (період дії: 20.12.2010 - 20.12.2015), який надано разом з перекладом з французької на українську мови.

Наданий документ дозволив з`ясувати наступні відомості: лат. ОСОБА_1, у перекладі ОСОБА_1, дата народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), місце народження (м. Яунде).

Щодо національної належності заявник є камерунцем. З його слів, вказує на належність родини до англомовної групи населення Камеруну.

Дана інформація приймається ДМС як достовірна. Відповідно до актуальної ІКП, країна поділяється на англомовну та франкомовну групи, католики 33,1%, мусульмани 30,6%, протестанти 27,1% інші християни 6,1%, анімісти 1,3%, інші 0,7%, жодні 1,2% (додаток № 1 до висновку).

Джерело ІКП: https://www.cia.gov/the-worId-factbook/countries/cameroor.

За результатом опитування не виявлено факту щодо належності шукача захисту до окремої соціальної групи, політичні переконання також відсутні.

Позивач не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності у Камеруні, він та члени його родини ніколи не належали до політичних, релігійних, військових або громадських організацій. Зі слів заявника, він та члени його родини аполітичні.

Також, в ході опитування позивача, останній не повідомив про існування побоювань, переслідування чи існування дискримінації на території Камеруну.

За результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача орган ДМС обґрунтовано встановив відсутність жодних елементів переслідувань, утисків або дискримінації по відношенню до нього за конвенційними ознаками визначення статусу біженця на період його проживання на території країни громадянської належності, позивач має та продовжує мати можливість належного та безперешкодного проживання на Батьківщині.

Щодо посилання апелянта на країни походження, то колегія суддів зазначає, що така інформація сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2020 року по справі №420/3327/19, від 06.03.2019 по справі №826/14576/16, від 06.03.2019 по справі №815/2505/17, від 04.03.2019 по справі №815/2505/17.

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану ІКП, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоров`ю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання.

За матеріалами особової справи також встановлено відсутність ознак щодо можливості застосування до нього серйозної шкоди у вигляді смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання чи ситуації загальнопоширеного насильства у разі повернення до Камеруну.

Щодо можливості застосування серйозної шкоди, пов`язаної з ймовірним позбавленням волі у разі видачі або добровільного повернення до Камеруну, слід зазначити, що відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011 /95/EU, серйозна шкода включає в себе:

смертну кару або приведення її у виконання;

тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для особи в країні громадянської належності;

серйозну та індивідуальну загрозу життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

В матеріалах особової справи позивача відсутні факти або обставини, які надають підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності його може бути завдано серйозної шкоди відповідно до поняття визначення такої «серйозної шкоди».

За матеріалами особової справи неможливо встановити ознаки, що передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На це вказує наступне:

В заяві, анкеті та під час проведення співбесід від позивача отримані наступні відомості, що підлягають аналізу як істотний елемент: у Камеруні існує внутрішній конфлікт, цей конфлікт стосується регіону проживання заявника та його батьків, з якими втрачено ЗВ`ЯЗОК.

Щодо періоду втрати зв`язку із родичами повідомлено різні проміжки часу, відповідно до співбесіди від 12.02.2024, позивач востаннє спілкувався з рідними у 2023 році, розмовляв по телефону з сестрою., а відповідно до співбесіди від 26.04.2024 останній контакт із родичами відбувся у 2022 році.

Відповідно до критеріїв Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, заява шукача захисту не заслуговує на довіру з наступних обставин:

- звернення до ДМС відбулося у лютому 2024 року, із порушенням припису «якомога скоріше», тобто після 8 років нелегального перебування на території України;

- відповіді позивача у співбесідах належать до категорії поверхових, не містять деталізації та є суперечливим, що доведено шляхом проведення аналіз релевантного ІКП. Крім того, на всі запитання щодо деталізації проблематики з неможливості повернення до Камеруну, - надавалися однакові відповіді: внутрішній конфлікт розпочато в 2016 році, контактів з родичами не має, так як втрачено номери телефонів таких родичів та по всім питанням інформацією володіє мій адвокат, який може надати деталізовані відомості.

З урахуванням визначеного, аналіз ІКП проведено за період 2016-2024 роки, що дозволило встановити ймовірність повернення позивача до країни та суперечливість тверджень щодо втрати зв`язку з близькими родичами.

Так, географічно країна поділяється на 10 регіонів: регіон Адамауа, обласний центр Нгаундере, регіон Центральний, обласний центр Яунде, регіон Східний, обласний центр Бертуа, регіон Крайній Північний, обласний центр Маруа, регіон Прибережний, обласний центр Дуала, регіон Північний, обласний центр Ґаруа, регіон Північно-Західний, обласний центр Баменд, регіон Південний, обласний центр Еболова, регіон Південно-Західний, обласний центр Буеа, регіон Західний, обласний центр Бафусам.

Встановлено, що позивач належить до Центрального регіону, народився та усе життя проживав у м. Яунде, до моменту виїзду з країни, разом із батьками, братами та сестрою.

В заяві, анкеті та у співбесідах позивач надавав твердження, що не може повернутися до регіону проживання в Камеруні через існування внутрішнього конфлікту, але зазначене твердження спростовується ІКП.

Так, узагальнена ситуація щодо існування внутрішнього конфлікту встановлюється у звіті Трансформаційного фонду «Bertelsmann Stiftung's» від 2024 року (використовується Європейським бюро з питань притулку). У документів охоплено період подій у Камеруні протягом 1980 - 31.12.2023 років (додаток №2 до висновку).

Джерело ІКП: https://www. ecoi. net/en/file/local/2105824/соuntry report_2024 CMR.pdf

За результатом дослідження цього ІКП встановлюється наступне.

Починаючи з 1992 року в Камеруні утворилася маргінальна опозиція, що призвела до стану «виборчого авторитаризму» (арк. 4 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»). Внутрішній конфлікт між англомовною та франкомовною групами утворився через поділення країни між політичними лідерами таких груп та через посилення авторитаризму. Зокрема, у 2006 році введено новий закон, спрямований на поширення антикорупційної боротьби, у 2008 році скасовані строки перебування президента при владі, а в 2014 році ухвалено антитерористичний закон, що застосовувався для переслідування політичних конкурентів у розумінні діючої влади (арк. 4 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»).

Загострення внутрішнього конфлікту між англомовною та франкомовною групами відбулося у 2016 році через існування мовної та культурної дискримінації, розв`язаної політичними лідерами двох груп. Мирні протести у листопаді 2016 року призвели до неофіційного об`єднання Північно-Західного та Південно-Західного регіонів (на зображенні №7 та 9), утворилася структура «Амбазонська керуюча рада».

Починаючи з 2009 року територія регіону Крайній Північний перебуває під контролем угрупування «Боко Харам», де у тому числі відбувається вербування камерунської молоді (арк. 4, 7 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»).

Військові формування «Амбазонської керуючої ради» з Північно- Західного та Південно-Західного регіонів та представники «Боко Харам» у регіоні Крайній Північний визнані діючою владою ополченцями. Загострення внутрішньої ситуації у 2016 році призвело до переміщення з цих трьох регіонів внутрішніх переселенців (700 тисяч осіб), 60 тисяч громадян виїхали за кордон, близько 4 тисяч осіб загинуло внаслідок збройних протистоянь (арк. 6 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»).

Визначена ситуація у країні фактично не змінилася починаючи з 2016 року по теперішній час.

Такий висновок підтверджується іншими релевантними джерелами інформації, зокрема:

аналітичним документом по Камеруну за 2023 рік (додаток 3 до висновку), звіт Європейського бюро з питань притулку від 23.04.2024 за №2107637 (розділ «І» сесії І Звіту).

Джерело ІКП: https ://www.ecoi.net/en/document/2107637.html

аналітичним документом по Камеруну за 2023 рік (додаток 4 до висновку), звіт Європейського бюро з питань притулку від 24.04.2024 за №2107853 (розділ під назвою «Обстановка» Звіту).

Джерело ІКП: https://www.ecoi.net/en/document/2107853.html

Додатково встановлено, що протягом 2016-2024 років у таких регіонах: Крайній Північний, Північно-Західний та Південно-Західний періодично застосовується комендантська година, правоохоронні інстанції влади проводять масові рейди та затримання цивільного населення для перевірки належності до повстанців (арк. ІЗ Звіту «Bertelsmann Stiftung's»). У звітах визначено, що у вказаних регіонах відбувається порушення прав людини, що у тому числі пов`язано з поширенням злочинності (арк. 31 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»).

Додатково, визначена інформація міститься у звіті Європейського бюро з питань притулку від 14.06.2021 року за період 01.01.2020 - 31.05.2021 роки (додаток 5 до висновку).

Джерело ІКП:

https://www.ecoi.net/en/file/local/2054178/2021 06 +EASO СОЇ Query 11C AMER О ON(Security_А nglophone.pdf

Так, протягом 01.01.2020 - 31.05.2021 виявлено 1387 насильницькі події (552 протистояння між урядовими та сепаратистськими силами безпеки, 62 вибухи та 773 випадки прояви насильства по відношенню до цивільного населення). Більшість інцидентів відбулися у регіоні під назвою Крайньої Півночі (216 боїв, 19 вибухів, 299 нападів на цивільне населення), інші відбулися на території Північно-Західного та Південно-Західного регіонів (арк. 3 Звіту «Bertelsmann Stiftung 's»).

Щодо міста Яунде регіону Центральний, звідки походить позивач, відповідно до звітів, зазначений регіон є одним із найбільш економічно розвинутих і безпечних, через що територія цього регіону використовується для розміщення внутрішньо-переміщених осіб та біженців з інших країни. З урахуванням того, що кількість внутрішній переселенців сягала 1 млн. осіб, нарівні з Центральним районом протягом 2020-2021 років розміщення цивільного населення відбувалося у районах: Адамауа, Прибережному та Західному (арк. 8 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»). Також, у звітах визначено, що протягом 2020-2021 років до категорій ризику потрапили: жінки без чоловічого супроводу, самотні діти та дівчинки, відповідні ризики небезпеки існували у регіонах: Північно-Західний, Південно-Західний, Крайньої Півночі.

Щодо переслідування, дискримінації та категорій ризику на території Камеруну, відповідно до релевантних звітів, встановлюється таке.

В останні роки у країні фактично не існує проблем із рівним доступом до громадянських прав, річ йде про регіони, які визнані міжнародними організаціями як безпечні для цивільного населення та перебувають під контролем діючої влади. Також зазначено, що цивільне населення, яке перебуває у безпечних регіонах, не зазнає проблем із владою, якщо не простежується підтримка повстанської Амбазонської влади (арк. 7 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»). На підтвердження, визначено рівень гендерного балансу між чоловіками та жінками, жінки займають 25% місць у сенаті та 34% у національних зборах, 11 жінок є міністрами (арк. 22 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»).

З метою врегулювання внутрішнього конфлікту, в 2019 році англомовним регіонам надано особливий статус, який дозволив утворити регіональні асамблеї з поширеними повноваженнями. Рівень таких повноважень навіть перебільшує рівень регіональних лідерів у франкомовних регіонах країни.

Разом з тим, зазначене не дозволило остаточно врегулювати внутрішній конфлікт, тому загострення ситуації відбувалося з періодичністю амплітуди, напередодні оголошення чергових політичних виборів (арк. 8 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»). Такі амплітуди конфліктності спостерігаються в країні перед оголошенням місцевих виборів у 2020 році та оголошенням сенатських виборів у 2023 році (арк. 9 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»).

У декількох релевантних звітах виділені категорії ризику: політичні опоненти і опозиціонери, журналісти, демонстранти, корумповані державні чиновники, повстанці (представники сепаратистського руху), ЛГБТ, жінки, які залишилися без чоловічої підтримки, неповнолітні діти без батьківського піклування. В аналітичних документах визначено, що такі категорії ризику зазнають деякої дискримінації в сферах спадкування, освіти і майнових прав, а також у домашньому насильстві. Спостерігаються елементи застосування надмірної сили та незаконні арешти чи затримання. Вищезазначене, якщо річ йде про цивільне населення, спостерігається у регіонах Крайній Північний, Північно-Західний та Південно-Західний. У безпечних регіонах країни також існують аспекти дискримінації, але якщо цивільна особа має низький рівень освіти, намагається влаштуватися на державну службу, отримати вищу освіту чи позики у банках. Рівень безробіття у країні є низьким, складає 3.8%.

Визначене підтверджується такими ІКП: арк. 23 Звіту «Bertelsmann Stiftung's»; звіт Європейського бюро з питань притулку від 23.04.2024 року за 2023 рік за № 2107637 (розділ «С» Звіту).

Джерело ІКП: https://www.ecoi.net/en/document/2107637.html

Відповідно до звіту Європейського бюро з питань притулку від 03.04.2024 за період 01.01.2022 - 03.03.2024 (додаток 6 до висновку), щодо внутрішнього конфлікту встановлено, що у січні 2023 року президент країни оголосив, що сепаратисти розгромлені. Разом з тим, у звіті ставиться під сумнів визначене твердження президента, вказується, що протягом 2023 року відбувалися сутички між урядовими силами та повстанцями у Північно- Західному та Південно-Західному регіонах та між урядовими силами та «Боко Харам» у регіоні Крайньої Півночі. В цих регіонах урядові війська були звинувачені у надмірних: застосуванні сили, організації свавільних арештів і затримань, що в тому числі впливає на перебування цивільного населення.

За період протистояння з повстанцями, у трьох небезпечних регіонах (назви надані вище), протягом 2016-2024 років вбито понад 6000 осіб (арк. З Звіту). Основні проблеми з порушення прав людини відбуваються в Північно- Західному районі, що фіксується міжнародними організаціями (арк. 5 Звіту). Репресії по відношенню до цивільного населення відбувалися як з боку повстанців так і з боку урядових військ, пов`язано це виключно з підозрою в агентурній чи іншій діяльності, спрямованої на підтримку ворожнечої сторони внутрішнього конфлікту (арк. 6 Звіту).

Джерело ІКП: https://www.ecoi.net/en/file/local/2105170/2024_03EUAACOIQueryResponsejQ20 Treatment of Individuals PerceivedasSeparatists by the StateCameroon.pdf

В інших звітах, наприклад, в аналітичному документі Європейського бюро з питань притулку від 23.04.2024 за 2023 рік за № 2107637 (додаток З до висновку), повідомляється, що ситуація в Північно-Західному, Південно- Західному регіонах та у регіоні Крайній Північний залишається незмінною. Зокрема, неурядовими організаціями фіксувалися деякі дії протиборства міжурядовими військами та ополченцями, між урядовими військами та терористичною організацією «Боко Харам» (розділ «І» Звіту).

Щодо регіону Центральний, звідки походить заявник та його родина, протягом 2016-2024 років зафіксовано один випадок, вбивство журналіста Арсена Саломона Мбамі Зого, подія відбулася у січні 2023 року в передмісті Яунде. Журналіст був відомий тим, що поширював статті про корупцію офіційної влади Камеру. Як можливо спостерігати, журналіст належав до категорії ризику, до яких заявник та члени його родини не належать. За результатом цього вбивства журналіста з боку офіційної влади порушено кримінальну справу, заарештовано двох високопосадовців за підозру у вбивстві (розділ «А» сесії II Звіту).

Також у звіті вказується, що в Камеруні існують деякі економічні проблеми з розміщенням біженців з Центральноафриканської Республіки та Нігерії, кількість яких сягає 200 тисяч осіб, більшість біженців розміщуються на території Східного регіону (розділ «D» та «Е» сесії II Звіту).

Джерело ІКГІ: https://www.ecoi.net/en/document/2107637.html

Відповідно до звіту Європейського бюро з питань притулку від 21.03.2024 (додаток 7 до висновку), ситуація щодо переслідування повстанців продовжується у період 2022-2024 років, зокрема 12.03.2024 було заборонено дві політичні партії під назвою «Політичний альянс за зміни» (Alliance politique pour le changement, APC) та «Політичний альянс за перехідний період у Камеруні», що утворилися на території Північно-Західного та Південно- Західного регіонів, лідери таких політичних структур у розумінні офіційної влади Камеруну є повстанцями.

Джерело ІКГІ: https://www.ecoi.net/en/document/2106134.html

Зазначене підтверджується іншим аналітичним документом по Камеруну за 2023 рік, звіт Європейського бюро з питань притулку від 23.04.2024 за 2023 рік за №2107637 (додаток 3 до висновку). В цьому звіті визначено, що офіційна влада Камеруну протягом 2023 року застосовувала арешти до повстанців з Північно-Західного та Південно-Західного регіонів, в непоодиноких випадках арешти супроводжувалися застосуванням надмірної сили. У тому числі відомо про 160 арештів з числа цивільного населення, які були звинувачені у тероризмі та пособиицтві повстанцям (розділ «О» Звіту).

Джерело ІКГІ: https://www. ecoi. net/en/document/2107637.html

Висновок:

- зміст заяви шукача захисту не узгоджується з релевантною ІКП. Відповідно до актуальної та релевантное ІКП по Камеруну з`ясовано, що внутрішній конфлікт загострився у 2016 році, ситуація у 3 (трьох) регіонах: Північно-Західний та Південно-Західний, Крайній Північний є незмінною станом на 2024 рік. Також, через ІКП встановлено, що протягом 2023 року відбувалися деякі порушення прав людини в територіально близьких регіонах: Північний та Західний. Таким чином, в ІКП зроблено акцент, що зазначені регіони є небезпечними для цивільного населення;

відповідно до ІКП встановлено, що Центральний район (м. Яунде) де проживав позивач до моменту виїзду з Камеруну та проживали близькі родичі позивача: батько, матір, 2 (двоє) рідних братів та І (одна) рідна сестра, - не належить до небезпечних, загострення ситуації не вплинуло на цей регіон, який визнаний безпечним для цивільного населення, що дозволяє реалізувати добровільне та інше повернення заявника до країни громадянської належності;

твердження позивача про втрату зв`язку із близькими родичами, виходячи з ІКП є підтвердженням просування недостовірної інформації до судових органів влади під час розгляду питання щодо примусового повернення позивача до Камеруну та під час розгляду заяви в сфері міжнародного захисту;

ІКП підтверджено, що звичайне переслідування англомовної групи цивільного населення на території безпечних регіонах Камеруну відсутнє, також не виявлено елементів дискримінації;

За матеріалами особової справи відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, а також п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Також не виявлено елементів та обставин, що вказують на неможливість повернення до регіону походження та постійного проживання позивача та його родичів.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 пеку та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, органом ДМС було встановлено, що факти, повідомлені позивачем на підтвердження своїх тверджень про переслідування у країні громадянської належності та пов`язану з ними небезпеку у разі його повернення до країни громадянської належності не можуть бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім Т за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмов)' у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо неврахування судом першої інстанції залишеного без постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2024 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2024 року та року по справі №522/153/24, якими скасовано рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження, оскільки обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, не мають абсолютного характеру і не можуть сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях з інших адміністративних, цивільних чи господарських справ. Відповідно до частини сьомої статті 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. До того ж апеляційний суд враховує, що інформація щодо країни походження позивача, викладена у вищезазначених рішеннях, стосувалася періодів до 2022 року. Водночас, у справі, що розглядається, аналізується інформація щодо країни походження позивача за період 2023-2024 роки.

Підсумовуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, і наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 5 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя М.П.Коваль

Суддя Ю.В.Осіпов