Справа № 120/6633/25
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 р. Справа № 120/6633/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

14.05.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Савчука М.В., подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі ? відповідач-1) та Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі ? відповідач-2) про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача-2 № 83 від 21.03.2025 щодо відмови у призначенні позивачці пенсії по інвалідності;

- зобов`язання відповідача-1 призначити і виплачувати позивачці пенсію по інвалідності з часу набуття на неї права (14.03.2025) згідно із ст. 32 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" шляхом зарахування до загального стажу у повному обсязі періодів роботи позивачки з 04.09.1993 по 28.12.1996, з 02.06.1993 по 28.12.1996 та з 28.01.1997 по 30.06.2000.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 19.02.2025 позивачка звернулася з заявою про призначення пенсії по інвалідності. З урахуванням принципу екстериторіальності розгляд заяви здійснено відповідачем-2, яким і прийнято рішення № 83 від 21.03.2025 щодо відмови у призначенні позивачці пенсії по інвалідності через відсутність необхідного стажу роботи.

Позивачка вважає рішення та дії пенсійного органу протиправними, а тому за захистом своїх прав звертається до суду.

Ухвалою суду від 19.05.2025 відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02.06.2025 через підсистему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 позов заперечує та просить відмовити у його задоволенні.

Відповідач зазначає, що страховий стаж ОСОБА_1 склав 09 років 02 місяці 01 день, що є недостатнім для призначення пенсії по інвалідності. Водночас до страхового стажу позивачки не зараховано:

- період трудової діяльності з 04.09.1992 по 31.05.1993 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній наказ на звільнення;

- період трудової діяльності з 02.06.1993 по 28.12.1996 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній номер наказу на прийняття;

- період трудової діяльності з 28.01.1997 по 25.10.2005 згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 09.09.1991, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній наказ на прийняття та звільнення; в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про роботу за вказаний період;

- період трудової діяльності з 05.07.1994 по 30.11.2001 згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 05.07.1994, оскільки періоди роботи перетинаються з періодами роботи зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, відсутні первинні документи.

Відтак відповідач-1 вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Рівненській області прийнято правомірне та обґрунтоване рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності.

У встановлений судом строк відповідачем-2 відзив на позовну заяву подано не було, хоча копія ухвали від 19.05.2025 доставлена до його електронного кабінету в підсистемі "Електронний суд", що підтверджується документально.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи на підтримку своїх вимог та заперечень, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також, у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV), який, згідно з преамбулою, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, з 01.01.2004 Закон № 1058-IV є основним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV).

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1 (далі Порядок № 22-1).

Так, пунктом 1.1 Порядку № 22-1 встановлено, що заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

За приписами пункту 2.1 Порядку № 22-1 документи, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637; для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Судом встановлено, що 19.02.2025 позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з заявою про призначення пенсії по інвалідності. Серед інших документів до заяви позивачка додала трудову книжку серії НОМЕР_3 від 05.07.1994 та трудову книжку серії НОМЕР_1 від 09.09.1991 з метою підтвердження страхового стажу.

За результатами розгляду заяви позивача відповідач-2 прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності. Підставою для такого рішення став висновок про відсутність достатнього страхового стажу, а саме 10 років.

Водночас за поданими документами до страхового стажу позивачки не зараховано:

- період трудової діяльності з 04.09.1992 по 31.05.1993 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній наказ на звільнення;

- період трудової діяльності з 02.06.1993 по 28.12.1996 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній номер наказу на прийняття;

- період трудової діяльності з 28.01.1997 по 25.10.2005 згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 від 09.09.1991, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній наказ на прийняття та звільнення; в системі персоніфікованого обліку відсутні відомості про роботу за вказаний період;

- період трудової діяльності з 05.07.1994 по 30.11.2001 згідно трудової книжки серії НОМЕР_3 від 05.07.1994, оскільки періоди роботи перетинаються з періодами роботи зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, відсутні первинні документи.

Щодо періодів трудової діяльності з 04.09.1992 по 31.05.1993, з 02.06.1993 по 28.12.1996 та з 28.01.1997 по 25.10.2005, зазначених у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, які не зараховані відповідачем через те, що записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме відсутні накази на прийняття та звільнення або їх реквізити, то суд зазначає наступне.

Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із статтею 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.12.2019 по справі № 235/805/17, від 06.12.2019 по справі № 663/686/16-а, від 06.12.2019 по справі № 500/1561/17, від 05.12.2019 по справі № 242/2536/16-а.

Суд зазначає, що на момент заповнення (09.09.1991) трудової книжки позивачки серії НОМЕР_1 та до 29.07.1993 діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Державним комітетом по праці та соціальним питанням СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція № 162), а з 29.07.1993 діє Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників від 29.07.1993 № 58 (далі Інструкція № 58).

Пунктом 1.1 Інструкції № 162 установлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Згідно з п. 2.2 Інструкції № 162 заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше недільного терміну з дня прийому на роботу.

Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (п. 4.1 Інструкції № 162).

Крім того, відповідно до п. 2.5 Інструкції № 162 у разі виявлення неправильного чи неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення та ін., виправлення проводиться адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові у цьому необхідну допомогу.

Подібні правові приписи містить і діюча Інструкція № 58, пунктами 2.6, 2.9 якої передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу виправлені. Відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження.

Системний аналіз вищезазначених положень дає підстави дійти обґрунтованого висновку, що обов`язок ведення трудових книжок покладено на адміністрацію підприємств, а тому її неналежне ведення не може позбавити позивачку права на включення спірного періоду роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.

Більше того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на його особисті права.

Суд зазначає, що відповідно до записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , записи № 5, № 6, № 10, № 11, № 12 та № 13 дійсно виконані з порушенням вимог Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки: за період з 04.09.1992 по 31.05.1993 відсутній наказ про звільнення; за період з 02.06.1993 по 28.12.1996 відсутній номер наказу про прийняття; за період з 28.01.1997 по 25.10.2005 відсутні накази про прийняття та звільнення.

Разом з тим суд зауважує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Відповідач не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 р. у справі № 754/14898/15-а та від 17.07.2018 у справі № 220/989/17.

Відповідачем під час розгляду цієї справи не доведено недійсність трудової книжки серії НОМЕР_1 , а також не спростовано належність зазначеної трудової книжки саме ОСОБА_1 .

У свою чергу, формальні недоліки в оформленні окремих записів трудової книжки, зокрема відсутність наказів або їх реквізитів у записах № 5, № 6, № 10-13, не можуть вважатися самостійною та достатньою підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист, зокрема права на включення відповідних періодів трудової діяльності до страхового стажу.

Крім того, суд погоджується з доводами позивачки, що на особу не може покладатися тягар доведення автентичності чи правдивості інформації, що міститься у трудових чи довідкових документах, які були оформлені та велися уповноваженими органами і які не містять ознак підроблення або недостовірності. Обставини, що стосуються оформлення записів у трудовій книжці та супровідних довідках, перебувають поза межами контролю з боку особи та не можуть розглядатись як безумовна підстава для відмови у зарахуванні періодів роботи до страхового стажу.

Щодо відсутності відомостей за період з 28.01.1997 по 25.10.2005 в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, то суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058-IV страхові внески кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За приписами ст. 20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 106 Закону № 1058-IV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

За змістом вищезазначених норм, обов`язки по сплаті страхових внесків, а також звітування про найманих працівників (застрахованих осіб) та відповідальність за неналежне їх виконання покладена на страхувальника.

Суд зауважує, що причиною відсутності щодо позивача відомостей про роботу в Реєстрі застрахованих осіб могло стати неналежне виконання роботодавцем (страхувальником) обов`язків із сплати внесків та подання звітності за встановленою формою.

Виходячи із встановлених у цій справі обставин, внаслідок невиконання страхувальником своїх обов`язків тягар негативних наслідків у вигляді неврахування періоду роботи до страхового стажу та відмови у призначенні пенсії покладено на позивача, що є неприпустимим та суперечить основним засадам в сфері соціального захисту.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17.07.2019 (справа № 144/669/17) та від 20.03.2019 (справа № 688/947/17), за змістом якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують, як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При вирішенні справи "Рисовський проти України" (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Згідно з пунктом 71 вказаного рішення державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, з огляду на відповідні записи трудової книжки, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, суд доходить висновку, що відповідач необґрунтовано та безпідставно не зарахував до страхового стажу позивачки період її роботи з 28.01.1997 по 25.10.2005.

Отже, періоди трудової діяльності з 04.09.1992 по 31.05.1993, з 02.06.1993 по 28.12.1996 та з 28.01.1997 по 25.10.2005, зазначені у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , підлягають зарахуванню до страхового стажу позивачки, оскільки наявні в трудовій книжці записи свідчать про фактичне виконання трудових обов`язків, а виявлені формальні недоліки в оформленні не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів.

Щодо періоду трудової діяльності з 05.07.1994 по 30.11.2001, то суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений період частково перетинається з іншим періодом трудової діяльності, зафіксованим у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 09.09.1991, яка також подана позивачкою на підтвердження страхового стажу. Встановлений перетин стосується окремих календарних років, в межах яких наявні записи про одночасну зайнятість в різних установах.

Відповідно до пункту 2.4 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, у разі відсутності даних у системі персоніфікованого обліку, підтвердження трудового стажу здійснюється на підставі первинних документів. У разі, якщо за один і той самий період часу містяться записи про роботу на кількох підприємствах, враховується лише один період, якщо не буде підтверджено виконання роботи за сумісництвом або за іншими правовими підставами, які допускають одночасне працевлаштування.

У цій справі жодних первинних документів (наказів про прийняття на роботу, договорів, табелів обліку робочого часу, відомостей про нарахування заробітної плати тощо), які б підтверджували виконання трудових обов`язків одночасно на двох посадах у зазначений спірний період позивачкою не надано. Відповідач також не підтвердив наявність таких документів у своїх архівах або запитах.

Таким чином, за наявності перетину в записах про трудову діяльність у двох трудових книжках та відсутності підтверджень про роботу за сумісництвом, одночасне зарахування обох періодів до страхового стажу є неможливим. У межах такого перетину до страхового стажу може бути врахований лише один із зазначених періодів.

У зв`язку з цим суд вважає, що поки не буде надано належних доказів, період з 05.07.1994 по 30.11.2001, зазначений у трудовій книжці серії НОМЕР_3 , не підлягає додатковому врахуванню до страхового стажу, оскільки аналогічний за часом період вже охоплений записами в іншій трудовій книжці.

Врахування двох періодів одночасно без підтвердження роботи за сумісництвом суперечить вимогам законодавства про пенсійне забезпечення.

З урахуванням вищенаведених висновків, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області № 83 від 21.03.2025 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності визнається судом протиправним та скасовується.

Однак, беручи до уваги встановлені обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для покладення на відповідачів обов`язку із зарахування всіх періодів, зазначених у спірному рішенні, а також для призначення позивачці пенсії по інвалідності, оскільки предметом розгляду є лише окремі періоди, які позивачка просить врахувати, тоді як остаточне вирішення питання про достатність страхового стажу та призначення пенсії належить до компетенції пенсійного органу, що має здійснити повторну оцінку поданих документів з урахуванням правових висновків суду.

За таких обставин суд не може перебирати на себе дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень та самостійно робити висновки з питань, які не були предметом його розгляду, і, тим паче, ухвалювати з цих питань рішення.

Як зазначено у пп. 5.1. п. 5 Рішення Конституційного Суду України від 29 серпня 2012 року № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у ч. 3 ст. 129 цієї Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, як наголосив Конституційний Суд України в абзаці 1 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист.

Відповідно до висновків Європейського суду з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (заява № 63566/00), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (параграф 25).

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

За результатами розгляду справи, в межах предмету позову та на основі наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку, що відповідач-2 неналежно розглянув заяву позивачки від 14.03.2025 про призначення пенсії по інвалідності та прийняв передчасне і протиправне рішення № 83 від 21.03.2025, яким відмовив позивачці у призначенні такої пенсії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивачки, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Разом з тим, у зв`язку із скасуванням оскаржуваного рішення, процедура розгляду питання про призначення позивачці пенсії за віком вважається незакінченою і пенсійний орган, реалізуючи свої законні повноваження щодо призначення пенсії, повинен повторно розглянути заяву позивачки та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

За змістом частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачкою, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково шляхом визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області № 83 від 21.03.2025 про відмову у призначенні позивачці пенсії по інвалідності та покладення на Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за місцем проживання позивачки (звернення за призначенням пенсії) обов`язку з урахуванням висновків суду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.03.2025 про призначення пенсії по інвалідності.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачкою судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 605,60 грн підлягають стягненню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань кожного з відповідачів у справі (порівно).

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області № 83 від 21.03.2025 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з урахуванням висновків суду, наведених у цьому судовому рішенні, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.03.2025 про призначення пенсії по інвалідності.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 302,80 грн (триста дві гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 302,80 грн (триста дві гривні вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивача: адвокат Савчук Микола Васильович (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса для листування: вул. Пирогова, 76в/79, м. Вінниця, 21037);

3) відповідач-1: Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (, місцезнаходження: вул. О. Борисенка, 7, м. Рівне, 33004);

4) відповідач-2: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, 21005).

Повне судове рішення складено 04.08.2025.

Суддя Сало Павло Ігорович