Справа № 240/198/25
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/198/25

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області (далі відповідач, ГУ НПУ в Житомирській області) щодо не нарахування та невиплати надбавки за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15 % за період з 16 листопада 2012 року по 28 березня 2014 року з урахуванням індексації.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач не надав відповіді на його вимогу щодо виплат в умовах режимних обмежень за період служби в правоохоронних органах, що свідчить про те, що відповідачем не виплачувалась надбавки за роботу в умовах режимних обмежень.

Ухвалою суду від 10 січня 2025 року позов прийнято до провадження, призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та визначено відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

28 січня 2025 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що відповідно до вимог статті 30 Закону України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року №3855-XII (далі Закон України №3855-XII), пунктів 2, 5 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року №414 (далі Положення №414) слід розуміти, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці. Позивач не надав жодних доказів своєї постійної роботи протягом спірних періодів на посадах Національної поліції України з відомостями (документами), що становлять державну таємницю, постійного використання таких документів в роботі, тощо. Для отримання надбавки за роботу в умовах режимних обмежень, особа не тільки повинна проходити службу в умовах режимних обмежень, а ще за своїми функціональними обов`язками вона повинна постійно працювати з відомостями, що становлять державну таємницю, а саме: займатися розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів та інших матеріальних носіїв секретної інформації.

Ухвалою суду від 25 лютого 2025 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №460/21394/23.

Ухвалою суду від 04 серпня 2025 року поновлено провадження у справі.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що з 10 серпня 2007 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом УМВС України в Житомирській області №78 о/с від 28 березня 2014 року позивача було звільнено зі служби в міліції за власним бажанням.

20 листопада 2024 року позивач звернувся до відповідача з трьома окремими, письмовими заявами щодо надання:

1. Довідки про надання допуску до державної таємниці, за період часу його служби, а саме з 01 серпня 2007 року по 28 березня 2014 року, в якій зазначити строк надання допуску до державної таємниці, за якою формою, підстави надання допуску до державної таємниці та за можливості кількість опрацьованих ним матеріальних носіїв секретної інформації.

2. Функціональні обов`язки його посад слідчого, старшого слідчого, заступника начальника СВ Володарсько-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області, на яких він проходив службу за період часу з 01 серпня 2007 року по 28 березня 2014 року.

3. Довідки про нарахування та виплати надбавок за роботу в умовах режимних обмежень за період його служби, а саме з 01 серпня 2007 року по 28 березня 2014 року.

На ці заяви позивач отримав відповідь відповідача від 04 грудня.2024 № СЕД- 86230-2024, якою йому надіслано архівні витяги наказів про надання та припинення доступу до державної таємниці. Одночасно поінформовано про те, що в журнали обліку вхідних, підготовлених документів, карток обліку видачі документів (справ) мають тимчасові (5 років) терміни зберігання. У зв`язку з чим, надати відомості про кількість опрацьованих позивачем матеріальних носіїв секретної інформації за період перебування, з липня 2007 по березень 2014 року, на посадах в УМВС України в Житомирській області не представляється можливим.

Уважаючи бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати надбавки за службу в умовах режимних обмежень у розмірі 15 % за період з 16 листопада 2012 року по 28 березня 2014 року з урахуванням індексації протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон України № 580-VIII).

Відповідно до частини 1 статті 3 названого Закону поліція у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 60 Закону України № 580-VIII проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України № 3855-ХІІ державна таємниця (секретна інформація) вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою; допуск до державної таємниці оформлення права громадянина на доступ до секретної інформації; доступ до державної таємниці надання повноважною посадовою особою дозволу громадянину на ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, або ознайомлення з конкретною секретною інформацією та провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, цією посадовою особою відповідно до її службових повноважень; ступінь секретності («особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно») категорія, яка характеризує важливість секретної інформації, ступінь обмеження доступу до неї та рівень її охорони державою.

Відповідно до змісту частин 1, 2 статті 22 Закону України № 3855-XI, залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «особливої важливості», «цілком таємно» та «таємно»; форма 2 для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «таємно»; форма 3 для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності «таємно», а також такі терміни дії допусків: для форми 1 5 років; для форми 2 7 років; для форми 3 10 років.

Допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами частини 7 статті 22 Закону України № 3855-XI, надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

Статтею 30 Закону України № 3855-XI, визначено, що у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання приписів Закону України № 3855-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 15 червня 1994 року №414 затвердив Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку із роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, яке визначає види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю.

Згідно пунктом 2 Положення № 414 особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «особливої важливості», 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «цілком таємно», 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «таємно», 10 відсотків.

Відповідно до пункту 5 Положення № 414 такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Згідно пункту 6 Положення № 414 персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи. Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Наказом Міністерства юстиції України України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (була чинною до 13 грудня 2016 року).

Пунктом 1.6 цієї Інструкції передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 2.9.3, 2.9.7 названої Інструкції виплата надбавки особам рядового і начальницького складу за службу в умовах режимних обмежень здійснюється на підставі затверджених керівниками органів, підрозділів, закладів та установ органів внутрішніх справ номенклатури посад осіб рядового і начальницького складу, які підлягають оформленню на допуск до державної таємниці. Надбавка за службу в умовах режимних обмежень виплачується особі рядового чи начальницького складу з дня призначення на посаду, яку включено до номенклатури посад, що підлягають оформленню на допуск до державної таємниці, але не раніше дня оформлення допуску до державної таємниці.

Проаналізувавши наведене вище, суд дійшов висновку, що надбавка на роботу в умовах режимних обмежень має бути встановлена особі, яка відповідає сукупності таких характеристик:

- працює на посаді, яка включена до номенклатури посад, перебування на яких потребує оформлення відповідного допуску до державної таємниці;

- отримала у визначеному законодавством порядку допуск до державної таємниці;

- отримала у визначеному законодавством порядку доступ до конкретної секретної інформації (категорії секретної інформації) та її матеріальних носіїв, оформленого відповідним рішенням керівника державного органу, в якому проходить службу.

З огляду на викладене, надання права доступу до роботи з інформацією, яка має ступінь секретності цілком таємно та таємно, ще не свідчить про постійне здійснення особою функціональних обов`язків та завдань, при виконанні яких така особа працює із інформацією, яка має ступінь секретності цілком таємно та таємно.

Тобто, для нарахування надбавки за роботу в умовах режимних обмежень необхідно дотримання декілька умов, а саме: отримання посадовою особою доступу до державної таємниці; здійснення постійної роботи посадовою особою, що має доступ до державної таємниці, в умовах режимних обмежень; фіксування цієї роботи посадової особи; отримання керівником пропозиції про виплату компенсації посадовій особі; видання відповідного наказу керівником на виплату надбавки.

Указаний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 820/5122/17.

Підсумовуючи викладене, суд зауважує, що відповідна робота позивача, навіть за умови її періодичного виконання, повинна була належним чином фіксуватися, зокрема але не виключно у журналах обліку вхідних, підготовлених документів, карток обліку видачі документів (справ).

Як установлено судом, позивач у спірний період з 16 листопада 2012 року по 28 березня 2014 року проходив службу у СВ Володарсько-Волинського РВ УМВС України в Житомирській області на різних посадах.

Разом із цим матеріали справи не містять відомостей щодо надання позивачу у вказаному періоді доступу до конкретної секретної інформації (категорії секретної інформації) та її матеріальних носіїв, оформленого відповідним рішенням (наказом) керівника державного органу, в якому проходив службу позивач, виконання певних робіт з секретною інформацією.

Відсутність таких доказів зумовлена тимчасовими (5 років) термінами зберігання журналів обліку вхідних, підготовлених документів, карток обліку видачі документів (справ), які могли б підтвердити.

При цьому суд наголошує, що неможливість дослідження таких доказів зумовлена саме тривалою пасивною поведінкою позивача, який почав вчиняти активні дії лише в 2024 році, тобто через 10 років після звільнення зі служби, що спричинило знищення підтверджуючих документів через відповідні терміни зберігання.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За приписами частини 2 статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Відповідно до частини 4 названої правової норми якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Окрім того, частинами 1 та 2 статті 80 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено, зокрема заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Отже, наведеними положеннями процесуального закону передбачено, що сторони судового процесу, зокрема позивач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі.

Позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності.

Тобто обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається.

При цьому підставу позову повинен довести саме позивач.

Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 400/1217/23.

Зазначеного позивач не зробив.

Посилання позивача на те, що в силу вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною 1 цієї ж правової норми обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Ураховуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги наведені вище нормативно-правові припис, а також положення частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку про те, що за наданими суду матеріалами відсутні підстави для підтвердження наявності у позивача права на отримання доплати за роботу в умовах режимних обмежень.

Керуючись положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

04.08.25