Справа № 320/38895/24
Суддя: Тесленко І. О.
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/760/1030/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» серпня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Тесленко І.О.,

за участі секретаря судового засідання Бережної С.П.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

у серпні 2024 року до Київського окружного адміністративного суду, звернувся ОСОБА_1 з позовом до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовано наступним (з врахуванням заяви про виправлення описок у позовній заяві).

З 1991 року в Україні діє Закон «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», який урегульовує порядок реабілітації жертв політичних репресій. Законом України № 2325-УШ від 13.03.2018 року внесено чергові зміни в даний Закон, зокрема, введено в дію новий механізм реабілітації репресованих.

Національна та регіональні комісії з реабілітації створенні на виконання Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» в редакції Закону № 2325 - VIII від 13.03.2018 (в подальшому - Закон). Національна комісія з реабілітації надає статус реабілітованих особам, постраждалим від політичних репресій комуністичного та тоталітарного режимів в Україні. Створена при Українському інституті національної пам`яті. Згідно ст.7 зі значком 1 Закону, Національна комісія є спеціальним постійно діючим органом, який утворюється при центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, у порядку, визначеному цим Законом. Завданнями Національної комісії є: 1) розгляд обґрунтованих пропозицій регіональних комісій щодо визнання (відмови у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; 2) прийняття рішень про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; 3) аналіз практики застосування державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами законодавства з питань реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років. Відповідно до ст. 7 Закону, прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації за подання регіональних комісій з реабілітації . Розгляд та прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюються за заявою репресованої особи, її спадкоємців, будь-якого члена її сім`ї, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, громадського об`єднання, що провадить діяльність у сфері дослідження історії України XX століття та/або надання допомоги громадянам з питань, пов`язаних із реабілітацією жертв репресій тоталітарних режимів (далі - заява). Заява подається за вибором заявника до регіональної комісії за місцем проживання заявника - фізичної особи, місцезнаходженням заявника - юридичної особи або місцем зберігання архівних кримінальних справ, носіїв архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, інших архівних документів, у яких міститься інформація про здійснення репресій. Відмова у прийнятті та розгляді такої заяви забороняється. У відповідності до ст. 8 Закону, попередній розгляд обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, здійснюється регіональною комісією. Для цього регіональна комісія досліджує матеріали архівної кримінальної справи, інші речові або письмові докази, у тому числі за їх місцезнаходженням, заслуховує пояснення заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, може залучати осіб, які володіють спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. За результатами попереднього розгляду обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, регіональна комісія готує обґрунтовані пропозиції щодо можливості визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, які разом із зібраними документами та матеріалами подає Національній комісії з реабілітації (в подальшому - Комісія). Рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії. Комісія може прийняти рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій повністю або щодо окремих обвинувачень чи фактів здійснення проти такої особи окремих форм репресій, визначених цим Законом, або відмовити у визнанні особи реабілітованою або потерпілою від репресій.

ОСОБА_1 (далі - Позивач), є рідним онуком ОСОБА_2 , яка постраждала від політичних репресій комуністичного та тоталітарного режимів в Україні і росії, в період 1919-1991 років. З цього питання, він, в жовтні 2023 році, згідно ст.8 Закону звернувся до Регіональної комісії з реабілітації в місті Києві щодо розгляду питання про визнання реабілітованою ОСОБА_2 , яка переслідувалася за національною ознакою.

Правові підстави для визначення ОСОБА_2 реабілітованою: п.14 ст.1, п.2 статі 1 зі значком 2, п.7 ст.1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» в редакції Закону № 2325 - VIII від 13.03.2018 (в подальшому - Закон).

Репресованою визнається особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом (п.14 ст.1 Закону).

Згідно п.2 статі 1 зі значком 2 Закону, реабілітованими визнаються особи стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з національних мотивів.

Пунктом 7 ст.1-1 ЗАКОНУ зазначено, що національний мотив це застосування репресій на підставі належності особи або осіб до певної нації, національності, етнічної групи або народності.

22 листопада 2023 року Регіональна комісія з реабілітації в місті Києві, об`єктивно, неупереджено та всесторонньо, розглянула матеріали, відносно ОСОБА_2 , та визнала підстави та матеріали достатніми щоб надіслати їх на розгляд до Національної комісії з реабілітації. Висновок комісії: Регіональна комісія з реабілітації в місті Києві пропонує Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр.. ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно) відповідно до пункту 2 статті 1 зі значком 2, пунктів 7, 19 статті 1 зі значком 1, частини другої статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (додаток: № 3).

08 липня 2024 року, за допомогою місцевої пошти, ним було отримано відповідь від Національної комісії з реабілітації. У відповіді було зазначено, що 04 червня 2024 відбулося тридцяте засідання Національної комісії з реабілітації на якоій йому було відмовлено у реабілітації ОСОБА_2 , 1886 р.н., як німкені, до якої були застосовані репресії з національних мотивів на підставі її належності до німецької нації (додаток: № 4). Комісія, у 13 пункті свого висновку, стосовно ОСОБА_2 зазначила мотиви якими вони керувалися під час прийняття рішення, а саме: 1. На підставі детального аналізу всієї сукупності документів, доданих до обґрунтованих пропозицій, не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії з національних мотивів, а саме, на підставі її належності до німецької надії (додаток: № 4).

Погодитися з рішенням Комісії, він, не може з огляду на таке: рішення Національної комісії з реабілітації повністю суперечить рішенню Регіональної комісії з реабілітації в місті Києві; не посилаючись на жодний документ того часу, на фактичні обставини тих подій, не беручі до уваги нормативні документи СРСР, накази НКВС СРСР, не аналізуючи достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, ігноруючи сам факт переслідування ОСОБА_2 за національною ознакою, Комісія формально відповіла щодо відмови в її реабілітації. Про який детальний аналіз всієї сукупності документів, якій розглядала Комісія, іде мова йому незрозуміло. У відповідь про це нічого не говориться.

Фактичні обставини справи. ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2), народилася в м. Рига Латвія, ІНФОРМАЦІЯ_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , по національності німка (додатки: № 6). З 1919 року, з часу встановленім радянської влади на Україні, ОСОБА_3 , згідно рішення «двійки» було обмежено у виборчих правах та внесено до списку позбавленців. Після цього Радянська влада, згідно тодішнього законодавства УСРР конфіскувало в неї частку майна. Обмеження у виборчих правах було однією з найбільш поширених форм політичних репресій радянської держави з самого початку її існування і аж до прийняття Конституції СРСР 1936 р. За Конституцією СРСР 1919, 1924 р. втрачали виборчі права ті, хто використав найману працю до революції 1917 р., а також члени сімей усіх категорій і "позбавленців", особи, прямо або що побічно керували органами державної влади імператорської Росії, а також що "нелояльно" відносилися до радянської влади, вони були позбавлені прав на реченець, визначений судовим вироком. Інструкція ВУЦВК від 21 жовтня 1928 р. була підписана головою ВУЦВК Г.Петровським і заступником голови РНК УСРР Я. Дудніком. В умовах посилення репресій («масових операцій» Об`єднаного державного політичного управління (ОДПУ) 1927 р., спрямованих проти «колишніх людей», початку масового розкуркулювання, боротьби з так званими «лівою опозицією», шкідництвом і представниками «шкідницьких націй» (в випадку ОСОБА_2 - німецької національності)), алармістський характер чергового документу, покликаного посилити пильність у боротьбі з міфічними ворогами народу, був цілком очікуваним. Згідно Інструкції, максимально посилювався поточний облік персонального складу «Позбавленців» на підставі щоденного контролю над всіма змінами природнього та механічного характеру. З цією метою, належало збирати інформацію від фінансових відділів, органів ОДПУ й охорони здоров`я, адресних бюро, загсів, архівних установ. Відомості, які поступали від домоуправлінь, домовласників «або безпосередньо від самої «людності» в обов`язковому порядку мали перевірятися через органи міліції. Особлива увага зверталася на молодь, передусім, призовного віку «в інтересах добору до учбових закладів та до лав Робочо-Селянської Червоної Армії та Флоти». Окрема функція покладалася на адресні «бюро», які «на адресових картках всіх цих осіб наліплюють заздалегідь виготовлені типографським способом червоного або іншого різкого кольору етикетки з написом «Позбавленець». Розмір етикетки має бути 8-10 мм завширшки і 4-5 см заввишки і її наліплюють вгорі на лицевій сторінці адресової картки. У разі вибуття, зміни квартири, смерті або повернення позбавленця з етикеткою на картці, бюро не пізніше другого дня має повідомити про це свій адмінвідділ чи райадмінвідділок, зазначивши всі відомості про переміщення». Отже, очевидне посилення тотального контролю над особами позбавленими виборчого права, активізація їх пошуку і контролю над ними, Постановою ЦВК і СНК СРСР від 13 жовтня 1929 р. в перелік позбавлення (поразки) громадянських прав було внесено доповнення - на "право носити почесні звання і батьківське право". Тобто "позбавленці" автоматично втрачали і батьківських прав! З 1930 р. стали позбавляти права на отримання пенсії і посібників з безробіття. Усіх позбавленців було віднесено до категорії «антирадянських елементів». 06.07.1930р. постановою міської комісії Ленінського району м. Києва ОСОБА_2. було викреслено зі списків позбавленців і внесено до списків виборців, про що свідчить Довідка № 4075 від 17.08.1930 р., але не реабілітовано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла. Рішенням Національної комісії з реабілітації від 27 серпня 2019 року ОСОБА_2 , 1886 р.н. визнана реабілітованою щодо здійснення проти неї репресій у формі позбавлення виборчих прав (посмертно) (додаток: № 11). В 1931 році, її чоловіка, колишнього офіцера царської армії, ОСОБА_5 , 1885 р.н., було заарештовано Київським сектором ДПУ УСРР за обвинуваченням в участі у контрреволюційній організації, що ставила за мету скинути радянську владу збройним шляхом. Арешт та трус проводився за адресою: АДРЕСА_1 - де ОСОБА_5 був домовласником (ГДА Служби безпеки України, ф.6, справа № 67093-ФП, т.2188) (додаток: № 5). 28.02.1931 року, ОСОБА_5 , було засуджено за ст.ст. 54-2, 54-11 КК УСРР. Дружині та неповнолітнім дітям радянська влада одразу запропонувала зректися чоловіка і батька, але родина цю «пропозицію» влади відкинула, після чого одразу отримала статус сім`ї «ворога трудящихся». Після вступу приговору «трійки» в «законну силу» в родини було відібране все майно, а дружина ОСОБА_5 , з двома малолітніми дітьми, залишилася на вулиці без засобів існування з клеймом дружини «ворога трудящихся». З цього часу, і до посмертної реабілітації ОСОБА_5 в 1989 році, він відносився до категорії «контрреволюціонера» та «антирадянського елементу». Тільки через півтора року, 09.08.1932 року, справу ОСОБА_5 було переглянуто судовою трійкою при колегії ДПУ УСРР і достроково звільнено із забороною проживання в 12п. строком на три роки. Дата звільнення не вказана. До так званих 12 пунктів, заборонених для проживання адміністративно висланим, входили: "1) погранокруга, 2) Московська обл., 3) Ленінградська обл., 4) Північний Кавказ і Дагестан, 5) усі центральні округа областей, країв, автономних і союзних республік, 6) уся Україна, 7) уся Білорусія і Білоруський військовий округ, 8) уся закавказька федеральна республіка, 9) Ашхабад, Каркаралинск, Мерв і їх округа, 10) Красноводськ, 11) Узбецька PCP, 12) Таджицька PCP". Згідно припису - 12 п. ОСОБА_5 було примусово вислано за межі України. З цього заслання, незважаючи на те, що «офіційно» три роки заслання закінчилися в 1935 році, його ніхто не відпустив. Він продовжував знаходитися в засланні аж до самого розстрілу в 1941 році. Разом з ним у заслання відправилася його дружина ОСОБА_2 та неповнолітня донька ОСОБА_6 . Тобто, родина ОСОБА_7 , окрім того, що вона мала попередній статус родини «ворога трудящих», «антирадянських елементів», «контрреволюціонерів», отримала ще один статус - родина засланих. Родина оселилася в м. Моршанськ, Тамбовської області росії. Нагадує, що ОСОБА_5 , було звільнено по УДЗ (умовно-дострокове звільнення), з концентраційного табору (так записано в кримінальній справі), в 1932 році. Після цього, згідно припису 12 п. його, в статусі облікової особи, було вислано з м. Київ (Україна) до м. Моршанськ, Тамбовської області РРФСР в заслання. Згідно § 11 інструкції до наказу НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року (додаток: № 15) зазначено, що коли облікова особа не буде встановлена на новому місці проживання, її, повинно бути об`явлено в розшук. Засланим заборонялося без дозволу залишати своє місце перебування та періодично треба було відзначатися в органах надзору (ОДПУ-НКВС). Працівники ОДПУ-НКВС, в цей час, не сиділи склавши руки, а навпаки наполегливо працювали збираючи різні документи та проводячи різні оперативні заходи відносно засланих. Так згідно § 7 для організації облікового обліку антирадянських елементів (по кожному об`єкту, що обслуговується), повинно бути задіяне усі джерела, в тому числі: повідомлення агентури, матеріали спец. перевірок, матеріали партійних та радянських організацій, архівні матеріали, заяви від громадян, свідчення арештованих та інші данні. У разі порушення ними норм УДЗ (умовно-дострокове звільнення), закону або при наявності якихось компрометуючих матеріалів їх могли знову закрутити (повернути) до в`язниці. До-речі, в цей час, в Радянському Союзі існував план по «ворогам народу». Слід зазначити, що в той час, це було типовою практикою, коли усі засуджені в радянському союзі, а особливо за контрреволюційні злочини (антирадянські елементи), після звільнення з місць позбавлення волі та вислані на заслання, знаходилися під пильним наглядом з боку НКВС РРФСР. (Підтвердженням цього служать вище вказані документи, а до цього були накази: ОДПУ СРСР № 604/с від 1932 року та НКВС СРСР № 00323 від 1937 року). Цю традицію було започатковано ще з часів царської влади. В цей же час, в 1932 році, ОСОБА_2 «антирадянський елемент», вже як німкеню, яка мала листування зі своєю німецькою родиною мешкаючий в буржуазній Латвії, згідно п.б Циркуляру об`єднаного державного політичного управління за 1932 рік (додаток: № 14) було взято під нагляд з боку ОГПУ- НКВС РРФСР за національною ознакою. Особливо звертає увагу суду на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 радянською владою були віднесені до категорії антирадянських елементів. Згідно інструкції до наказу НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року (додаток: № 15) антирадянський елемент одразу брався на оперативний облік, який поділявся на 4 виду: Масовий (обліковий) облік антирадянських елементів; Формулярний облік активних контрреволюційних елементів; Облік контрреволюційних організацій та груп; Облік осіб, які скомпрометували себе своїми зв`язками з особами розроблюваними з агентурних справ та справам-формулярам (облік зв`язків). Окремо зазначає той факт, що якщо хтось з родини попадав під нагляд та оперативну розробку, з боку ОГПУ-НКВД СРСР, то на практиці це означало, що в розробку попадали усі члени родини. Це була аксіома оперативної роботи та оперативної розробки антирадянського елементу. 16.08.1941 року, ОСОБА_5 в черговий раз було заарештовано Моршанським місцевим відділом НКВС. Засуджено 15.11.1941 р. Тамбовським обласним судом по ч.2 ст. 58-10 УК РРФСР до розстрілу. Вирок приведено до виконання (арх. УФСБ Росії по Тамбовський області №Р-3726). За висновком Прокуратури УРСР від 07.07.1989 року ОСОБА_5 підпав під дію ст.1 Указу Президії Верховної Ради від 16.01.1989 р. «Про додаткові міри по відновленню справедливості відносно жертв репресій періоду 30-40-х років та на початку 50-х років». Згідно цього висновку ОСОБА_5 реабілітований (посмертно) (додаток: №9). На підставі ст.ст.3,5 Закону РСФСР «О реабилитации жертв политических репрессий» від 18 жовтня 1991 року, Тамбовською обласною прокуратурою від 29.09.1992 року ОСОБА_5 - реабілітовано (посмертно) (додаток: № 10). Рішенням Національної комісії з реабілітації від 23 січня 2020 року, ОСОБА_2 , 1886 р.н., визнано потерпілою від репресій (її чоловіка) (посмертно) (додаток: № 12).

Переслідування за національною ознакою. Загальна ситуація з німцями в СРСР. Починаючи з середини 1920-х років, задовго до масових репресій в часи «Великого терору» 1937-1938 років, німецьке населення країни розглядалося спецслужбами режиму як база для розгортання масової антирадянської, націоналістичної та монархічної пропаганди, а також здійснення розвідувальної діяльності в інтересах Німеччини та інших іноземних країн (циркулярний лист ОДНУ СРСР № 7/37 від 9 липня 1924 року «По германський розвідці та боротьбі з нею» та довідка КРВ ОДПУ «Германська контрреволюційна робота в СРСР» не пізніше 14 липня 1925 року). Масові репресії торкнулися німецької національної меншини, німецькі адміністративно-територіальні одиниці, їхні навчальні та культурно-освітні заклади було ліквідовано. Пропагандиський апарат режиму намагався нав`язати суспільній свідомості уявлення про те, що німці, а також і представники інших «шкідницьких націй» - це потенційні зрадники, шпигуни, диверсанти, шкідницьку діяльність яких треба викорінювати у будь-який спосіб. Наслідком такої соціально-психологичної установки щодо етнічних німців стали широкомасштабні каральні акції, діапазон застосування яких був величезний: від звільнення з роботи в зв`язку з їх етнічною приналежністю до арештів членів неіснуючих «контрреволюційних» та «шпигунських» організацій, а також масових депортацій німецького населення з місць їх традиційного проживання. Етнічних німців було віднесені до ворожих елементів. Апофеозом репресій щодо етнічних німців стала політика «Великого терору» 1937-1938 років. 25 серпня 1937 року керівник НКВС СРСР ОСОБА_9 підписав та ввів в дію наказ №00439 «Про операцію з репресування німецьких підданих, які підозрювалися в шпигунстві проти СРСР». Наслідком цього став арешт 55 005 радянських німців, з яких 41 898 розстріляно. В цей час людей заарештовувати тільки за одну німецьку фамілію. 15.08.1937 року вийшов сумнозвісний оперативний наказ НКВС СРСР №00486 «Про операцію з репресування дружин і дітей зрадників батьківщини». Тут був формалізований часто застосований в Радянському Союзі принцип відповідальності членів родин засуджених. Телеграма ОСОБА_15 від 3 листопада 1937 р., розіслана усім наркомам внутрішніх справ союзних республік і начальникам УНКВС вимагала "форсувати проведення операцій по антирадянських елементах, німцях, поляках, харбінцях, дружинах зрадників батьківщини" і завершити проведення цих операцій до 10 грудня 1937 р. Саме цю телеграму можна розглядати як сурогат спеціального наказу на проведення "німецької" операції в СРСР. Таким чином, листопад 1937 р. поклав початок проведення операції по німецькій "лінії". Про це ж свідчать масові арешти німців, які відбулися в СРСР в першій декаді листопада 1937 р. 31 січня та 26 травня 1938 року вийшли Постанови Політбюро ЦК ВКП(б) о продовженні національної операції спочатку до 15 квітня, а потім до 01 серпня 1938 року. 15 вересня 1938 року вийшла Постанова Політбюро ЦК ВКП (б) про створення трійок для розгляду справ відносно осіб, заарештованих по національної лінії до 01 серпня 1938 року. 11 жовтня 1939 року було видано наказ НКВС СРСР № 001223 «Про запровадження єдиної системи оперативного обліку антирадянських елементів, виявлених агентурної розробкою» (в подальшому - наказ НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року). Оригінал документу знаходиться в архіві СБУ (ГДА СБУ. Ф. 9. № 84-СП. Л. 142 - 158) (додаток: № 15). Згідно цього наказу на оперативний облік бралися усі німці мешкаючі в СРСР. В зазначеному вище наказі чітко зазначено, що обліковий облік антирадянського елемента є основою оперативного обліку. На вказаний облік повинні бути взяті всі ті особи, які в силу свого соціального і політичного минулого, національно-шовіністичних настроїв, релігійних переконань, моральної і політичної нестабільності, є ворожими соціалістичного ладу і тому можуть бути використані іноземними розвідками і контрреволюційним, центрами в антирадянських цілях. В пункті 4 § 4 вище зазначеного наказу чітко зазначено, що на оперативний облік беруться: члени сімей осіб, засуджених до ВМП (вищої міри покарання) і до позбавлення волі на тривалі терміни (понад 10 років) за контрреволюційні злочини (на облік беруться тільки прямі утриманці, які досягай 16 років і мають від роду не більше 60 років; чоловік, дружина, батько, мати, син, дочка, іноді - сестра, брат). Нагадує, що з 1932 року родина «антирадянських елементів» ОСОБА_7 перебуває під пильним наглядом НКВС РРФСР, ОСОБА_5 , відповідно чоловіка та батька ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , згідно п.3 § 4 (особи, які відбули покарання в тюрмах, в таборах і у засланні за контрреволюційні злочини) вже знаходився на оперативному обліку в НКВС РРФСР, а 16.08.1941 року його було заарештовано Моршанським місцевим відділом НКВС, а засуджено 15.11.1941р. Тамбовським обласним судом по ч.2 ст. 58-10 УК РРФСР до розстрілу. Вирок приведено до виконання. В 1941 році, дружині ОСОБА_5 ОСОБА_2 виповнилося 55 років, а тому, згідно пункту 4 § 4 вище зазначеного наказу вона була взята додатково на оперативний облік. Окрім цього, пунктом 13 § 4 вище згаданого наказу зазначено, що на оперативний облік беруться: особи, які мають особисті та письмові зв`язки з закордоном, інопосольствами і консульствами, есперантисти і філателісти. «Антирадянський елемент» ОСОБА_2 було взято на контроль ще раніш, за зв`язки з німецькою родиною (національне питання) (п.6 Циркуляру об`єднаного державного політичного управління за 1932 рік) (додаток: № 14). До репатріації німців до Німеччини, в 1941 року, ОСОБА_2 підтримувала письмовий зв`язок зі всією своєю родиною, яка до того часу мешкала в буржуазній Латвії. Сам факт існування її німецької родини в буржуазній Латвії та письмовий зв`язок з ними вона, протягом усього життя, ніколи не заперечувала, не окривала та не зрікалася родини. Підтвердженням цього служать листівки з Латвії написані німецькою мовою (все що залишилося з того часу) (додатки: № 7, 8). До-речі, вона ніколи в житті не змінювала своє ім`я та прізвище по батькові. Нагадує, що в липні 1932 р. було видано циркуляр ОДПУ СРСР "Про боротьбу з розвідувальною і шкідницько-диверсійною роботою німецьких фашистів проти СРСР" (в подальшому - циркуляр ОДПУ СРСР), який націлював місцеві органи ОДПУ на посилення "оперативного обслуговування" радянських німців. Зокрема, від них вимагали встановлювати осіб німецької національності, які підтримують листування з родичами в Німеччині та інших країнах. (З 1932 року, розпочинається час висилки родини ОСОБА_7 з України). Служба поштового контролю чітко відстежувала поштові відправлення, що посилаються в межах одного населеного пункту, намагаючись таким чином виявити перш за все листування агентури спецслужб зарубіжних країн. Після репатріації та початку війни усі родинні зв`язки було розірвано, але не розірвано оперативне спостереження з боку НКВС РРФСР. Згідно п.13 §4 вище зазначеного наказу ОСОБА_2 також бралася на оперативний облік за особистий та письмовий зв`язок з німецькою родиною з закордону. До цього треба додати п.18 § 4 згаданого наказу щодо «колишніх людей». Параграф § 6 згаданого наказу говорить про те, що оперативні відділи центрального апарату НКВС СРСР і республіканських, крайових і обласних центрів, Особливі відділи військових округів і ДТО - можуть вести літерні справи також і за лінійною ознакою, тобто: по троцькістам, по есерам, по полякам, по німцях, за релігійними громадам і т.д. "Лінійними" операціями за певними "лініями", називали масові репресивні акції щодо певних національних меншин. Параграф §12 зазначеного наказу говорить про наступне: що всі особи, взяті на оперативний облік по літерним справах, повинні бути забезпечені систематичним агентурно-осведомітельним освітленням. На практиці це означає тотальний нагляд під час яких проводилися гласні та негласні обшуки. Роботу ОСОБА_2 , через її національність, ні де і ні яку не давали. Після початку війни з німцями, в 1941 році, Радянською владою, стосовно етнічних німців, було видано наступні Закони: Указ Президії Верховної Ради СРСР "Про переселення німців, що мешкають в районах Поволжя" від 28 серпня 1941 року, що започаткував масову депортацію радянських німців з Європейської частини СРСР за Урал. 08 вересня 1941 року почалася депортація німців. Німецькі жителі вивозилися у віддалені райони Сибіру, Казахстану і Середньої Азії. З початку 1942 року чоловіки у віці від 15 до 55 років і жінки від 16 до 45 років були мобілізовані в так звані робочі колони, такі, що пізніше дістали назву трудармії. Постанова ДКО СРСР № 1123сс від 10 січня 1942 року зобов`язувала НКО мобілізувати для роботи на лісозаготівлях, промисловому і залізничному будівництві 120 тисяч німців з числа виселених до Новосибірської і Омської області, Красноярський і Алтайський краї і Казахську PCP. Постанова ДКО СРСР № 1281сс від 14 лютого 1942 року значно розширила список територій, з яких німці підлягали мобілізації. Нарешті, постановою ДКО № 2383сс від 7 жовтня 1942 року мобілізація була поширена і на німців у віці від 15 до 16 і від 51 до 55 років, також цією постановою мобілізовувалися і усі жінки-німки у віці від 16 до 45 років (окрім вагітних і дітей, що мають, до 3-х років). І це далеко не повний перелік документів згідно яких переслідували радянських німців. В цей час, люди з німецькою національністю переслідувалися тільки за свою національність, а про отримання роботи вони могли тільки мріяти. Трудармія була розформована тільки в 1947 році. Німцям, що вижили, дозволялося повернутися тільки в місця виселення: Урал, Сибір, Казахстан, де знаходилися їх родичі. Згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР № 133/12 д. № 111/45 від 26 листопада 1948 року усі виселені в роки Великої вітчизняної війни німці були засуджені до посилання навіки, з покаранням у вигляді 20-річної каторги за втечу з місць обов`язкового поселення. До 1956 року переважна більшість німців в місцях свого проживання знаходилися на спецпоселенні і вимушені були відзначатися щомісячно в комендатурі, але переслідування німців не закінчилось в 1956 році, а продовжувалося майже до 90-х років минулого століття у вигляді заборони на певні види роботи, служби та навчання. Тільки в 1972 році німцям дозволили вільно обирати місце проживання. В цілому ж репресії проти німців - громадян СРСР були невід`ємною частиною загальної каральної політики, що проводилася радянською державою. Підсумок: починаючи з 1919 до 1930 рік (з часу коли ОСОБА_2 було визначено ПОЗБАВЛЕНКОЮ), а потім з 1932 року і до самої смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона переслідувалася та знаходилася під пильним наглядом ДПУ-ОДПУ-НКВС СРСР про що свідчать вищевикладені факти. Наводить приклад, що для обстеження в онко-лікарні м. Києва, в 1947 році, німки ОСОБА_2 , на проїзд залізницею, треба було отримати дозвіл від лікарні м. Моршанськ Тамбовської області РРФСР (додаток: А» 13). Після цього поінформувати органи безпеки, які можуть надати дозвіл і при цьому надіслати спец. повідомлення в пункт прибуття ОСОБА_2 . В місці прибуття вона зобов`язана була зробити відмітку про прибуття та вибуття. Тобто, німкені заборонялось покидати своє місце проживання без дозволу. Отже, наслідки першої та другої світових війн з Німеччиною, офіційна, тотальна пропаганда радянської влади щодо ворогів - німців не пройшли безвісти. Її наслідки в повної мірі, на себе, відчула ОСОБА_2 , яку після революції 1917 року і до самої смерті в 1947 році, ображали, відібрали усе майно, не давали роботу (переслідування за нац. ознакою), принижували, переслідували тільки за її соціальне положення, національність та віросповідання і як наслідок - життя перетворили в суцільне пекло, родину зруйнували, а саму примусили голодувати, довели до рівня злиднів та смерті. До дому постійно навідувалися співробітники НКВС. Мама та донька, між собою, не могли розмовляти на німецької мові бо якщо це раптово почує співробітник НКВС наслідки будуть фатальні. Для прикладу: пункт 6 циркуляру ОДНУ СРСР за 1932 рік був конкретно націлений на німкеню ОСОБА_2 , а більш пізніші п. 13 §4, § 6 наказу НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року, тільки закріплював переслідування німкені ОСОБА_2 за національним питанням. Як наслідок зазначених наказів це заборона роботи під час війни і після неї, систематичне агентурно-осведомітельске освітлення (§12 наказу НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року, заборона на відвідування кірхи (німецької церкви), неможливість розмовляти німецькою мовою, неможливість підтримання нормальних сусідських відношень, через боязнь останніх щодо зв`язків з етнічною німкою, розірвано усі родинні стосунки і зв`язки з німецькою родиною, заборона на покидання місця Моршанськ без відповідного дозволу, поховання німців тільки серед німців та багато іншого. Зрозуміло, що достеменно встановити кожний епізод по ОСОБА_2 , коли до неї було застосовано репресії на національному підґрунті, не уявляється можливим, оскільки вона, і ті хто міг би розповісти про ті події вже померли. Основні документи - знищено. Якщо би була жива німкеня ОСОБА_2 то вона розповіла би про ті жахи з боку радянської влади, через які їй довелося пройти, завдяки своєї нації. Зараз це складно уявити, хоча деякі рецидиви вирішення національного питання ще залишилися. Так ІНФОРМАЦІЯ_3 померла донька ОСОБА_2 , його рідна мати ОСОБА_13 , але навіть поховати її «по - людські», як вона бажала, а бажала вона бути похованою біля своєї мами на Ново-німецькому секторі Байкового цвинтаря, я, не зміг тому, що росіян (у мати примусово було змінено національність) не ховають на німецькому цвинтарі. І це вже відбувалося в часи Незалежної України.

Факт репресій на національному підґрунті не визиває ні яких сумнівів тому, що: по-перше: в радянському Союзі людину ображали, принижували, переслідували тільки за її національність; по-друге: згідно п.6 Циркуляру об`єднаного державного політичного управління за 1932 рік, п.13, 18 §4, § 6 наказу НКВС СРСР від 11 жовтня 1939 р. №001223 людина бралася на оперативний облік та нагляд тільки за свою німецьку національність, а в подальшому переслідувалася радянською владою (вище наведено не повний перелік людино-ненависних документів по цьому питанню); по-третє: як би не існувало людино-ненависних наказів, законів, постанов та інших нормативно-правових документів радянської влади, того часу, стосовно радянських німців, то сьогодні не було би підстав для розгляду цього питання, бо в правовій державі немає ні якого значення якої національності людина; по-четверте: саме завдяки такій національній політиці радянської влади, стосовно своїх громадян - радянських німців, було розірвано усі родинні стосунки і зв`язки з нашою німецькою родиною. Отже, підсумовуючи вище викладене, слід зазначити, що рішення Національної комісії з реабілітації повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Отже, сукупність вищенаведених фактів дає підстави вважати, що Рішення Національної комісії з реабілітації є безпідставне, неправильним, немотивованим і необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, просив визнати незаконними та протиправними дії Національної комісії з реабілітації, які полягають у відмові в реабілітації ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно), до якої було застосовано репресії на підставі належності її до німецької нації; зобов`язати Національну комісію з реабілітації винести нове рішення яким ОСОБА_2 1886 р.н., (посмертно) визнати реабілітованою, як німку, до якої було застосовано репресії на підставі належності її до німецької нації (п.7 ст.1-1, закону).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду міста Києва.

12 лютого 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу передано до провадження головуючого судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справи 13 лютого 2025 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 18 лютого 2025 року прийнято до свого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; призначено судове засідання.

Інших процесуальних дій не вчинялось.

28 квітня 2025 року до суду надійшло клопотання відповідача у якому вони просили провести розгляд справи за відсутності представника відповідача за наявними у справі документами.

Також, матеріали справи містять у собі відзив на позовну заяву, який було подано 14.10.2024 року, у якому вказано наступне. У позовній заяві ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації щодо визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії позивач просить суд, зокрема, визнати незаконними та протиправними дії Національної комісії з реабілітації, які полягають у відмові в реабілітації ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно) як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації; а також зобов`язати Національну комісію з реабілітації визнати реабілітованою ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно) як німкеню, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації на підставі абзацу 7 статті 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Відповідач вважає, що рішення Національної комісії з реабілітації щодо відмови Національної комісії з реабілітації визнати реабілітованою ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно) як особу, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації належним чином обґрунтоване та відповідає законодавству з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 7-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років», Національна комісія є спеціальним постійно діючим органом, який утворюється при центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, у порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до частини другої статті 7-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років», завданнями Національної комісії є: 1) розгляд обґрунтованих пропозицій регіональних комісій щодо визнання (відмови у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; 2) прийняття рішень про визнання (відмову у визнанні) осіб реабілітованими або потерпілими від репресій; 3) аналіз практики застосування державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами законодавства з питань реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років. На засіданні Національної комісії з реабілітації № 30 від 4 червня 2024 року було заслухано голову Національної комісії Романа Подкура, який повідомив, що до Комісії надійшли обґрунтовані пропозиції регіональної комісії з реабілітації щодо визнання реабілітованою ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно) як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації. Також поінформував членів Національної комісії про те, що Робоча група при Національній комісії здійснила попередній розгляд та опрацювання обґрунтованих пропозицій та матеріалів щодо визнання реабілітованою ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно) як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації. Заявник ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 1886 р.н. (посмертно) реабілітованою як особу, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації. Відповідно до абзацу 7 статті 1-1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», національний мотив - застосування репресій на підставі належності особи або осіб до певної нації, національності, етнічної групи або народності. Чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у 1931 р. постановою судової трійки при колегії Державного політичного управління УРСР ув`язнений до концтабору на 5 років. У 1932 р. достроково звільнений з концтабору. У 1989 р. реабілітований. У 1941 р. репресований Тамбовським обласним судом, форма репресії - позбавлення життя шляхом розстрілу. Згідно довідки прокуратури Тамбовської області (РФ), у 1992 р. реабілітований. Відповідно до довідки міської комісії Ленінського району у справі перевірки списків позбавленців від 17.08. 1930 р., у липні 1930 р. ОСОБА_2 викреслено зі списків позбавленців і занесено до списків виборців. У зв`язку з цим, відповідно до пункту 22 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» на засіданні Національної комісії з реабілітації № 3 від 27 серпня 2019 р. було прийнято рішення визнати ОСОБА_2 реабілітованою за фактом здійснення проти неї репресій у формі позбавлення виборчого права до липня 1930 р. У процесі докладного обговорення питання члени Національної комісії з реабілітації дійшли висновку, що за результатами ретельного аналізу всієї сукупності документів, які були надані позивачем і які вивчалися Національною комісією з реабілітації, не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії з національних мотивів, а саме, на підставі її належності до німецької нації. У зв`язку з вищевикладеним, Національною комісією з реабілітації було прийнято рішення про відмову у визнанні ОСОБА_2 , 1886 р.н. реабілітованою як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації. Засвідчені копії висновку та рішення Комісії були надіслані позивачу в установленому порядку. Позивач вважає, що Національна комісія з реабілітації мала визнати ОСОБА_2 , 1886 р.н. реабілітованою як особу, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації. З цього приводу зазначають наступне. Позивач надав в якості підтверджень того, що стосовно ОСОБА_2 , на його думку, було вчинено репресії з національних мотивів, а саме, на підставі її належності до німецької нації: копію циркуляру Об`єднаного державного політичного управління (ОДПУ) СРСР № 510/00 від 21 липня 1932 р. «Про боротьбу з розвідувальною та шкідницько-диверсійною роботою німецьких фашистів проти СРСР», затвердженого заступником голови ОДПУ СРСР І. Акуловим (надалі - Циркуляр № 510/00); копію наказу Народного комісара внутрішніх справ СРСР Л. Берії №001223 від 11.10.1939 р. «Про запровадження єдиної системи оперативного обліку антирадянських елементів, виявлених агентурною розробкою» та затвердженої цим наказом «Інструкції щодо налагодження оперативного обліку антирадянських елементів, виявлених агентурною розробкою» (надалі - Наказ № 001223 та Інструкція). У Циркулярі № 510/00 йдеться про те, що на території СРСР діє розгалужена мережа агентури німецької розвідки, що насамперед охоплює громадян Німеччини, які перебувають на території СРСР та етнічних німців з числа громадян СРСР. Циркуляром № 510/00 передбачено низку заходів для боротьби з вищевказаною агентурною мережею, зокрема шляхом гласного та негласного нагляду органів ОДПУ СРСР. Наказом № 001223 передбачено посилення системи гласного та негласного нагляду над «антирадянськими елементами» органами НКВС СРСР. Відповідний порядок врегульовано Інструкцією. До Інструкції додається «Перелік забарвлень обліку», в якому міститься згрупований за окремими розділами перелік категорій осіб та організацій, які в розумінні Наказу № 001223 належали до «антирадянських елементів». Зокрема, у розділі VII «Націоналістичні контрреволюційні елементи з числа іноземних колоній, римсько-католицького, лютеранського та протестантського духовенства» є «німецька колонія» (пункт «б» цього розділу). Як у заяві про визнання ОСОБА_2 , 1886 р.н. реабілітованою як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації, що розглядалася Національною комісією з реабілітації на засіданні № 30 від 4 червня 2024 р., так і у своїй позовній заяві позивач неодноразово посилається на Циркуляр № 510/00 і Наказ № 001223. Копія Наказу № 001223 була додана позивачем до вищевказаної заяви про реабілітацію та докладно проаналізована як Робочою групою при Національній комісії з реабілітації у ході підготовки засідання Національної комісії № 30, так і членами Національної комісії. Положення Наказу №001223 та додатків до нього були предметом докладного обговорення на вказаному засіданні Національної комісії. За результатами докладного аналізу викладених позивачем аргументів (як викладених раніше у заяві про реабілітацію, так і в позовній заяві), можна дійти висновку про наступне. Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_2 , 1886 р.н. за національністю була німкенею, вона автоматично підпадала під дію Циркуляру № 510/00 та Наказу № 001223, а відтак як німкеня обов`язково мусила знаходитись під гласним або негласним наглядом з боку репресивних органів, тобто неодмінно зазнала репресій на підставі її належності до німецької нації. Також заявник посилається на низку інших нормативних актів СРСР, щоб обґрунтувати своє твердження, що ОСОБА_2 , 1886 р.н. могла знаходитись під відповідним наглядом як німкеня за національністю. Національна комісія з реабілітації не погоджується із викладеними позивачем аргументами та його трактуванням особливостей реалізації положень Циркуляру № 510/00 та Наказу № 001223, зокрема, в контексті передбаченої відповідним Законом України процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років. Так, відповідно до статті 1-2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15 - 22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку. На підставі комплексного аналізу цих та інших положень даного Закону України, які неодноразово докладно аналізувалися Національною комісією з реабілітації впродовж всієї її діяльності починаючи з червня 2019 р. і дотепер, можна дійти висновку, що для визнання особи реабілітованою Національною комісією з реабілітації має бути встановлено факт здійснення репресій проти конкретної особи, і цей факт повинен мати належне документальне підтвердження. Так, Циркуляром № 510/00 не передбачено, що всі громадяни СРСР, які були німцями за національністю, автоматично підпадали під гласний або негласний нагляд з боку репресивних органів. У свою чергу, як вже зазначалось вище, у «Переліку забарвлень обліку» (додаток до Наказу № 001223) подано визначення «німецька колонія». Відтак у даному нормативному акті маються на увазі саме представники німецької колонії (компактного середовища проживання представників певної національності у певній місцевості), а не всі без винятку громадяни СРСР німецької національності. Знову ж таки, варто підкреслити, що те, що представники німецької чи якоїсь іншої національності фігурували як окрема категорія у цьому та/або інших переліках, які використовували репресивні органи для гласного та негласного нагляду, не означає, що всі представники цієї національності дійсно перебували під відповідним наглядом. У такому випадку ця категорія осіб дійсно ставала набагато більш вразливою до застосування НКВС, іншими репресивними органами відповідної форми репресій, але із таких нормативних документів жодним чином не випливає, що всі представники цієї категорії осіб обов`язково зазнали репресій у формі гласного або негласного нагляду з боку репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років. Отже, позивачем у своїй заяві про визнання ОСОБА_2 , 1886 р.н. реабілітованою як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації, з доданими до неї копіями документів не було надано документального підтвердження, що ОСОБА_2 , 1886 р.н. дійсно зазнала репресій з національних мотивів, на підставі її належності до німецької нації. Висловлені позивачем в заяві про реабілітацію твердження, що ОСОБА_2 зазнала репресій з національних мотивів, на підставі її належності до німецької нації, насправді є лише його припущеннями, а не документально підтвердженим фактом. Національна комісія з реабілітації не виключає того, що ОСОБА_2 , 1886 р.н. дійсно могла знаходитись під наглядом НКВС РРФСР у рамках реалізації положень Циркуляру № 510/00, Наказу № 001223, інших наведених позивачем нормативних актів СРСР як німкеня за національністю. Але наразі це лише припущення, яке не вбачається можливим переконливо ні підтвердити, ні спростувати, на чому була акцентована окрема увага на засіданні Національної комісії № 30 від 4 червня 2024 р. У свою чергу, оскільки під час розгляду Національною комісією з реабілітації заяви позивача про визнання ОСОБА_2 , 1886 р.н. реабілітованою як особи, яка зазнала репресій з національних мотивів, на підставі її належності до німецької нації, Національній комісії не було надано документально підтверджених фактів здійснення відповідних репресій, під час розгляду даного питання Національна комісія не мала правових підстав керуватись частиною сьомою статті 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», відповідно до якої усі сумніви щодо фактів, на підставі яких стосовно особи були здійснені репресії, тлумачаться на користь особи. Відтак Національна комісія вважає посилання позивача на цю норму зазначеного Закону необґрунтованими. Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років», Національна комісія розглядає обставини, пов`язані із здійсненням репресій проти конкретної особи, та приймає рішення, зокрема і в разі, якщо архівна кримінальна справа не збереглася або якщо за висновками прокуратури чи суду у минулому особі було відмовлено у реабілітації. У разі якщо архівна кримінальна справа не збереглася, розгляд відбувається на підставі дослідження інших наявних речових або письмових доказів, пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, а також будь-яких інших документів або матеріалів, що містять інформацію про здійснення репресій проти конкретної особи. Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», прийняття рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій лише на підставі пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, забороняється. Таким чином, рішення Національної комісії з реабілітації від 4 червня 2024 р. про відмову у визнанні ОСОБА_2 , 1886 р.н. реабілітованою як особи, до якої було застосовано репресії на підставі її належності до німецької нації вбачається Національною комісією таким, що прийняте на підставі всієї сукупності наданої інформації та її всебічного вивчення, прийняте відповідно до норм Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» і таким, що не потребує перегляду (а.с. 101 - 107).

Позивачем також було подано 04.10.2024 року відповідь на відзив яка обгрунтована наступним. В своєму відзиву Комісія всіляко намагається уникнути статусу ОСОБА_2 з яким вона прибула в посилання до свого чоловіка, в 1932 році, в Росію, місто Моршанськ, Тамбовської області, а це суттєво. Нагадує хронологію подій. Перше: 09.08.1932 року, справу ОСОБА_5 було переглянуто судовою трійкою при колегії ДПУ УСРР і достроково звільнено із забороною проживання в 12п. строком на три роки. Дата звільнення не вказана. З цього часу, і до посмертної реабілітації ОСОБА_5 , в 1989 році, він був «контрреволюціонером» та відносився до категорії «антирадянського елементу». Згідно припису - 12 п. ОСОБА_5 було примусово вислано за межі України. Посилання - вид кримінального покарання, що полягає у видаленні засудженого з місця його постійного або тимчасового проживання з обов`язковим поселенням поселенця в певній місцевості, як правило, на околиці, на периферії в межах країни, держави на термін, зазначений у вироку. Отже, згідно вищезазначеного припису ОСОБА_5 оселився в м. Моршанськ, Тамбовської області Росії де його, згідно наказів ОДПУ: № 172 "Положення про права О ДПУ в частині адміністративних висилок, посилань та ув`язнення до концентраційного табору" від 02.04.1924 та № 250 від 12.06.1924, відразу було взято під гласний нагляд місцевих відділів ДПУ та на оперативний облік ОДПУ-НКВС РРФСР (в подальшому накази: ОДПУ СРСР № 604/с від 1932 року, НКВС СРСР № 00323 від 1937 року та п. 1,3,7,13 інструкції до наказу НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року). Виникає запитання, а яке це значення має до «антирадянського елемента», імені ОСОБА_2 .? На практиці це означає наступне: оперативний співробітник місцевого підрозділу ОДПУ м. Моршанськ спочатку отримує спеціальне повідомлення, що згідно рішення «трійки», на посилання, терміном на 3 роки надсилається, умовно-достроково звільнений «контрреволюціонер» ОСОБА_5 , а потім і самі матеріали. Ознайомившись з матеріалами кримінальної справи він побачить склад родини і те, що дружина ОСОБА_5 , за національністю є німкеня, яка з 1919 року по 17.08.1930 р. була Позбавленкою, тобто «антирадянським елементом», народилася в місті Рига, Латвія, Прибалтійська країна, де зараз мешкає її рідня з якою вона підтримує стосунки і листування. В цей час, оперативний співробітник ОДПУ, вже має ОСОБА_14 державного політичного управління (ОДПУ) СРСР № 510/00 від 21 липня 1932 року «про боротьбу з розвідувальною та шкідницько-диверсійною роботою німецьких фашистів проти СРСР» затвердженого заступником голови ОДПУ СРСР І. Акуловим (надалі - Циркуляр №510/00), в якому є пункт 6, де чітко зазначено: вжити спеціальних заходів для виявлення роботи німецьких фашистів серед осіб МАЮЧИХ РІВНИХ ЗВ`ЯЗКІВ З ВИХІДЦЯМИ З НІМЕЧЧИНИ в Прибалтійських країнах. Означений пункт безпосередньо стосується дружини «контрреволюціонера» ОСОБА_5 , німкені, «антирадянського елементу» ОСОБА_2 . Таким чином, не вживаючи спеціальних заходів, оперативний співробітник ОДПУ виявив особу німецької національності, яка має зв`язки з Прибалтійською країною (м. Рига, Латвія) та є дружиною «контрреволюціонера». Що він повинен зробити в цьому випадку? Заплющити очі на цю інформацію, чи виконати свій службовий обов`язок?! Безумовно, виконати п.6 Циркуляру, взяти ОСОБА_2 під нагляд. До-речі, в цей час, у співробітників ОДПУ-НКВС СРСР, появилося прислів`я «краще перетримати ніж не добдіти». Після того, як ОСОБА_2 було взято під нагляд, починається її розробка. Методи розробки визначені керівними документами ОДПУ-НКВС, які мають гриф цілком таємно. Розробка людини може тривати роками. Оскільки вона листувалася зі своєю родиною в м. Рига, і не скривала цього, то це якраз підтверджувалося правильністю співробітника ОДПУ про взяття німкені ОСОБА_2 під нагляд та розробку. Матеріали по нагляду за людиною також мають гриф цілком таємно, а у разі її смерті або вибуття за межи Держави знищувалися. Про «чистки» архівів КДБ СРСР, докладно описано в Позовній заяві. В позовній заяві він, писав, що ще до війни звертався до ФСБ по Тамбовської області, про надання довідки відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Стосовно ОСОБА_5 вони поінформували, що він може ознайомитися з його кримінальною справою в їхньому архіві або вони можуть надіслати її в будь яке місце на кордоні росії, до місцевого підрозділу фсб росії, для ознайомлення. Стосовно ОСОБА_2 фсб росії по Тамбовської області поінформувало що ніяких довідок вони не надають. Наказ НКВС СРСР № 001223 від 11 жовтня 1939 року «Про запровадження єдиної системи оперативного обліку антирадянських елементів, виявлених агентурною розробкою» (в подальшому - Наказ № 001223) більш деталізував кого треба брати на оперативний облік. (Детально це викладено в позовній заяві). Комісія не брала до уваги, що в продовж другої світової війни м. Моршанськ було глибоким тилом, в який доставлялися полонені німці, котрих використовували на різних роботах. В цей час робота органів НКВС, в м. Моршанськ, по надзору за радянськими німцями, ще більш активізувалась та посилилася. Переслідування ОСОБА_2 за національною ознакою, означало для неї не тільки заборону на певні види професії, а на любу роботу взагалі. З часу прибуття в м. Моршанськ, в 1932 році, вона не працювала не тому, що не бажала, а тому що її не брали на роботу. Родина існувала тільки завдяки заробітної плати шкільного вчителя, чоловіка і батька ОСОБА_5 . З розстрілом ОСОБА_5 , з початком війни, відношення до німкені ОСОБА_2 ще більше загострилося. Ні про яку роботу мови взагалі не могло бути. Жодний керівник любої організації, знаючи нормативну базу СРСР, стосовно німців та дружин ворогів народу, не бажав брати ОСОБА_2 до себе на любу роботу, щоб потім не давати пояснення в НКВС СРСР. Мати в цей час навчалась в середньої школі. За таких обставин родина голодувала і по-суті перетворилася на злиднів. Після закінчення школи мати поступила до інституту на стаціонар (заочного або вечірнього навчання в цей час не було). В своєму листі до своєї мати ОСОБА_2 мати просить її хоч щось продати аби не голодувати (додаток: №1). В цей час мати могла надіслати їй тільки частку стипендії, так як і сама мала за щось існувати. Наслідком тривалого і системного голодування була онкологія та рання смерть ОСОБА_2 в 1947 році. Трете: Підсумовуючи наведене, він вважає, що відзив до позовної заяви є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає (а.с. 95 - 98).

В судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Вислухавши позивача, дослідивши матеріал справи судом встановлено наступне.

Відповідно до витягу з протоколу №12/2023 засідання регіональної комісії з реабілітації в місті Києві від 21.11.2023 року (Вих. №09/033-105-рвід 22.11.2023), «про розгляд заяви гр. ОСОБА_1 », ознайомившись із архівними матеріалами, копіями документів та поясненнями, наданими заявником, регіональна комісія з реабілітації в місті Києві пропонує Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр. ОСОБА_3 , 1886 р.н. (посмертно) відповідно до пункту 2 статті 1-2, пунктів 7, 19 статті 1-1, частини другої статті3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років» (а.с. 21 - 22).

Згідно Рішення Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року, у визнанні ОСОБА_2 , 1886 р.н., реабілітованою, відмовлено (а.с. 23).

Як вбачається з п. 13 Висновку Національної комісії з реабілітації про відмову у визнанні особи реабілітованою, на підставі детального аналізу всієї сукупності документів, доданих до обгрунтованих пропозицій, не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії з національних мотивів, а саме, на підставі її належності до німецької нації. Так само на підставі детального аналізу всієї сукупності документів, які були надані заявником, не було виявлено жодних ознак того, що стосовно ОСОБА_2 було вчинено репресії у формі гласного або негласного нагляду з боку репресивних органів, зокрема, не встановлено фактів її перебування під наглядом НКВС РРФСР у 1932 - 1941 р.р. Надані заявником копії документів, які стосуються обліку етнічних німців СРСР у 30-х р.р. не засвідчують факт здійснення репресій проти ОСОБА_2 , адже само по собі перебування особи на обліку не є свідченням здійснення щодо неї негласного нагляду та / або інших форм репресій, визначених Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991» (а.с. 24 - 25).

Відповідно до листа Служби безпеки України (Вих. №24/5-111-31 від 15.12.2014 року), ОСОБА_5 , 1885 р.н., заарештований Київським сектором ДПУ УСРР за обвинуваченням в участі у контрреволюційній організації, що ставила за мету скинути радянську владу збройним шляхом. Згідно ухвали судової трійки при Колегії ДПУ УСРР від 28.02.1931 р., ОСОБА_5 на підставі ст. ст. 54 - 2, 54-11 ув`язнили в концентраційний табір строком на п`ять років; ухвалою від 09.08.1932 року достроково звільнений із забороною проживання в 12 п.; згідно висновку прокуратури УСРС від 07.07.1989 року ОСОБА_5 підпадає під дію ст. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 16.01.1989 р. «Про додаткові міри по відновленню справедливості відносно жертв репресій періоду 30-40х років та початку 50-х років», реабілітований (а.с. 26 - 27).

Згідно Довідки про реабілітацію Генеральної прокуратури України (Вих. №09/1-14378-15 від 19.08.2015 року), ОСОБА_5 є реабілітованим з 07.07.1989 року (а.с. 32).

Цей факт підтверджується також листом прокуратури тамбовської області прокуратури рф (Вих. №12-24-2017 від 05.04.2017 року) та довідки про реабілітацію (вих. №13р від 29.09.1992 року) (а.с. 33 - 34).

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 27 серпня 2019 року визнано ОСОБА_2 , 1886 р.н., реабілітованою щодо здійснення проти неї репресій у формі позбавлення виборчих прав (а.с. 35).

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 23 січня 2019 року, визнано ОСОБА_2 , 1886 р.н., потерпілою від репресій (а.с. 36).

Судом досліджено доданий до матеріалів справи Циркуляр об`єднаного державного політичного управління за 1932 рік з якого вбачається, що було постановлено вжити спеціальних заходів для виявлення роботи німецьких фашистів серед осіб, кі мають родинні зв`язки з вихідцями з Германії та Прибалтійських країни (а.с. 38 - 45).

Також, досліджено Наказ народного комісара внутрішніх справ союзу сср за 1939 рік (а.с. 46 - 49), Інструкцію про постановку оперативного обліку антирадянських елементів виявляємих агентурною мережею, згідно до яких було запроваджено списочний облік, у тому числі членів родини осіб, яких засуджено, а також осіб, які мають особисті або письмові зв`язки з закордоном та т.і. (а.с. 50 - 75).

Позивачем надано до матеріалів справи Посвідчення про народження та хрещення, а також листівку, що підтверджують німецьке походження ОСОБА_2 , та сторонами не оскаржується (а.с. 28 - 31).

Також, в обгрунтування позиції, викладеної в позовній заяві позивачем надано лист особистого листування ОСОБА_2 (а.с. 99 - 100)

Листом Регіональною комісією з реабілітації с місті Києві (Вих. №09/033-219-р від 03.09.2024 року) повідомлено ОСОБА_1 про те, що в наявних у Комісії копіях документів зазначено, що гр. ОСОБА_1 є рідним онуком репресованих, в подальшому реабілітованих, ОСОБА_5 1885 р.н., ОСОБА_3 1886 р.н. (а.с. 87).

Згідно до преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17 квітня 1991 року № 962-XII, Верховна Рада України від імені Українського народу - громадян України всіх національностей, висловлюючи глибоке співчуття жертвам репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, членам їхніх сімей та родичам, керуючись положеннями Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та беручи до уваги резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи № 1096 (1996) щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних режимів, № 1481 (2006) від 26 січня 2006 року щодо необхідності міжнародного засудження злочинів тоталітарних комуністичних режимів, враховуючи, що у 1917-1991 роках комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами здійснювалася політика державного терору, унаслідок чого мільйони людей зазнали репресій з політичних, соціальних, класових, національних, релігійних та інших мотивів, були позбавлені життя, волі, майна, депортовані, заслані, вислані на спецпоселення за межі України та СРСР, примусово переселені, виселені, залучені до примусової праці в умовах обмеження свободи, примусово репатрійовані та інтерновані, позбавлені громадянства, примусово поміщені до психіатричних закладів, позбавлені чи іншим чином обмежені у своїх громадянських правах і свободах, зазнали катувань, переслідувань щодо себе та членів своєї сім`ї, інших фізичних чи моральних страждань, беручи до уваги засудження Законом України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки" комуністичного тоталітарного режиму та визнання його злочинним, засуджуючи репресії, що здійснювалися комуністичним тоталітарним режимом та його репресивними органами протягом 1917-1991 років на території України, та відмежовуючись від методу державного терору в управлінні державою, приймає цей Закон.

Як вбачається зі ст. 1 вказаного Закону, національний мотив - застосування репресій на підставі належності особи або осіб до певної нації, національності, етнічної групи або народності; репресії комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років (далі - репресії) - засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991 роках, зокрема позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом.

Згідно до ст. 1-2 зазначеного Закону, реабілітованими визнаються особи: 1) які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; 2) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; 3) стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; 4) які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; 5) стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.

Згідно до ст. 7 вказаного Закону, прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюється Національною комісією з реабілітації (далі - Національна комісія) за поданням регіональних комісій з реабілітації (далі - регіональні комісії). Розгляд та прийняття рішень з питань визнання осіб реабілітованими або потерпілими від репресій здійснюються за заявою репресованої особи, її спадкоємців, будь-якого члена її сім`ї, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері відновлення та збереження національної пам`яті Українського народу, громадського об`єднання, що провадить діяльність у сфері дослідження історії України ХХ століття та/або надання допомоги громадянам з питань, пов`язаних із реабілітацією жертв репресій тоталітарних режимів (далі - заява). Заява подається за вибором заявника до регіональної комісії за місцем проживання заявника - фізичної особи, місцезнаходженням заявника - юридичної особи або місцем зберігання архівних кримінальних справ, носіїв архівної інформації репресивних органів комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, інших архівних документів, у яких міститься інформація про здійснення репресій. Відмова у прийнятті та розгляді такої заяви забороняється.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», попередній розгляд обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, здійснюється регіональною комісією. Для цього регіональна комісія досліджує матеріали архівної кримінальної справи, інші речові або письмові докази, у тому числі за їх місцезнаходженням, заслуховує пояснення заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, може залучати осіб, які володіють спеціальними знаннями у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. За результатами попереднього розгляду обставин, пов`язаних із здійсненням репресій проти конкретної особи, регіональна комісія готує обґрунтовані пропозиції щодо можливості визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій, які разом із зібраними документами та матеріалами подає Національній комісії.

Судом встановлено, що Регіональною комісією з реабілітації в місті Києві було запропоновано Національній комісії з реабілітації визнати реабілітованою особою гр. ОСОБА_3 , 1886 р.н. (посмертно) відповідно до пункту 2 статті 1-2, пунктів 7, 19 статті 1-1, частини другої статті3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років».

Статтею 8 вказаного Закону встановлено, що Рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій приймається Національною комісією за результатом розгляду на її засіданні документів, матеріалів та обґрунтованих пропозицій, отриманих від регіональної комісії. Національна комісія може прийняти рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій повністю або щодо окремих обвинувачень чи фактів здійснення проти такої особи окремих форм репресій, визначених цим Законом, або відмовити у визнанні особи реабілітованою або потерпілою від репресій. Рішення Національної комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

Рішенням Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року, у визнанні ОСОБА_2 , 1886 р.н., реабілітованою, відмовлено

При цьому, суд враховує, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», Національна комісія розглядає обставини, пов`язані із здійсненням репресій проти конкретної особи, та приймає рішення, зокрема і в разі, якщо архівна кримінальна справа не збереглася або якщо за висновками прокуратури чи суду у минулому особі було відмовлено у реабілітації. У разі якщо архівна кримінальна справа не збереглася, розгляд відбувається на підставі дослідження інших наявних речових або письмових доказів, пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, а також будь-яких інших документів або матеріалів, що містять інформацію про здійснення репресій проти конкретної особи. Прийняття рішення про визнання особи реабілітованою або потерпілою від репресій лише на підставі пояснень заявника або його представника, інших осіб, яким відомі будь-які обставини, що стосуються здійснення репресій проти конкретної особи, забороняється. Усі сумніви щодо фактів, на підставі яких стосовно особи були здійснені репресії, тлумачаться на користь особи.

Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Як вбачається з п.5 ч. 1 ст. 20 КАС України, адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", підсудні місцевим судам як адміністративним судам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно - правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, закон покладає на відповідача обов`язок довести законність та обґрунтованість прийнятого ним рішення, яким було відмовлено позивачу у реалізації його прав, передбачених Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Суд також враховує обмежені можливості позивача щодо збирання доказів вжиття до ОСОБА_2 , яка є його бабусею, репресій за національною ознакою, у зв`язку зі збройною агресію рф, а також можливого зберігання відповідної документації на території країни - агресора.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про: 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2023 року у справі № 380/3195/22 сформульовано наступний правовий висновок: «Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді (Recommendation № R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. У пункті 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 квітня 2017 року № 1395/5, дискреційні повноваження визначаються як сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта. Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява № 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання». Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» (набирає чинності 15 грудня 2023 року) дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано. Частиною третьою статті 6 цього ж Закону визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: 1) дискреційне повноваження передбачено законом; 2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; 3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; 4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків. З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною. Характерними ознаками адміністративного розсуду (дискреції) є: 1) реалізація дискреційних повноважень має відповідати принципу верховенства права; 2) їх здійснення можливе лише у разі відсутності єдиного можливого варіанту поведінки; 3) суб`єкти владних повноважень мають можливість вибрати оптимальний варіант поведінки з метою врегулювання певного кола суспільних відносин; 4) суб`єкти управлінської діяльності застосовують адміністративний розсуд відповідно до належної мети, без наявності власної вигоди та впливу сторонніх факторів. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 5 березня 2019 року у справі № 826/16911/18, від 26 травня 2021 року у справі № 824/266/20-а, від 8 липня 2021 року у справі № 160/1598/20, від 28 липня 2021 року у справі № 280/160/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 480/2675/20, від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 640/30483/21, від 21 березня 2023 року у справі № 640/17821/21, від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21 та від 1 травня 2023 року у справі № 540/913/21. З цього приводу Суд звертає увагу, що у Доповіді Венеціанської комісії № 512/2009 «Про верховенство права» (The Rule of Law), яка прийнята на 86-й пленарній сесії 25-26 березня 2011 року), встановлено таке: Венеціанська комісія, взявши за основу визначення принципу верховенства права, дане Т. Бінгемом, дійшла висновку про існування сьогодні консенсусу щодо наступних необхідних складових верховенства права: законність (у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний процес ухвалення законів), правова визначеність, заборона сваволі, доступ до правосуддя (забезпечується незалежними і неупередженими судами), дотримання прав людини, недискримінація і рівність перед законом (пункт 21); у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948 рік), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002- 2004 роки), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, наприклад, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін. (пункт 24). Крім того, у пункті 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) ЄСПЛ зазначив, що законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P.G. and J.Н. v. the United Kingdom», заява № 44787/98, пункт 46). У пункті 45 рішення у справі «Al-dulimi and Montana management INC. v.tzerland» (заява № 5809/08) ЄСПЛ наголосив, що однією з фундаментальних складових європейського громадського порядку є принцип верховенства права, а свавілля (arbitrariness) є запереченням цього принципу. Навіть у контексті тлумачення та застосування національного законодавства, коли Суд залишає національним органам влади дуже широкі повноваження, він завжди робить це, прямо чи неявно, з урахуванням заборони свавілля (prohibition of arbitrariness) (див. рішення у справах «Garcнa Ruiz v. Spain», заява № 30544/96, пункти 28-29; «Storck v Germany», заява № 61603/00, пункт 98). Законодавчо закріплена процедура прийняття рішень суб`єктами публічного права має на меті створення гарантій для суб`єкта приватного права та встановлення меж реалізації повноважень органами публічного права і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких рішень (дій) особою, чиї інтереси вони зачіпають. Установлена законом процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, яка повинна забезпечувати, передусім, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якого є принцип легітимних очікувань. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17, від 8 липня 2021 року у справі № 160/674/19 та від 20 травня 2022 року у справі № 340/370/21. Суд також враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 500/26/22, в адміністративному судочинстві добросовісність (несвавільність, розумність, справедливість) рішення суб`єкта владних повноважень означає, що при його прийнятті повинен бути застосований певний стандарт поведінки посадових осіб, що характеризується законністю, транспарентністю та повагою до прав та інтересів суб`єкта приватного права (від лат. Uberrima fides - найбільш добросовісний); враховуючи зміст статті 8 Конституції України та практику Конституційного Суду України (зокрема, Рішення від 20 червня 2019 року № 6-р/2019), верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади. За юридичною позицією Конституційного Суду України право на судовий захист як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя; відсутність такої можливості обмежує це право, яке за змістом частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002). Конституційний Суд України у Рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). Отже, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом. Подібний правовий підхід щодо вибору ефективного способу захисту застосовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 9 листопада 2018 року у справі № 263/15749/16-а, від 20 грудня 2018 року у справі №524/3878/16-а, від 22 березня 2019 року у справі №815/6832/15, від 1 жовтня 2019 року у справі №826/3943/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/14837/16, від 15 червня 2021 року у справі № 200/12944/19-а, від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 8 лютого 2022 року у справі №160/6762/21.»

Також, у вказаній Постанові зазначено, що у судовій практиці сформульована стала правова позиція, яка полягає у тому, що ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає завданню адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18, від 1 червня 2022 року у справі № 620/5996/21, від 25 жовтня 2022 року у справі № 200/13288/21). Також відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19 та від 8 лютого 2022 року №160/6762/21, ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом. Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. Позиція Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 4 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 14 вересня 2021 року у справі № 320/5007/20, від 23 грудня 2021 року у справі №480/4737/19 та від 13 жовтня 2022 року у справі № 380/13558/21. Суд також враховує правову позицію, що міститься, зокрема у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі № 806/965/17 та від 27 вересня 2021 року у справі №380/8727/20, відповідно до якої у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому особою дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання особою усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду. Таким чином, у випадку коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд може зобов`язати відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення, та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин. Аналіз положень КАС України також дає підстави для висновку, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

З врахуванням наведеного, дослідивши докази наявні в матеріалах справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, в адміністративних справах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 4, 20, 77, 139, 227, 244, 247, 250, 251, 293 КАС України, суд, -

ухвалив:

адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної комісії з реабілітації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.

Визнати дії Національної комісії з реабілітації щодо відмови в реабілітації ОСОБА_2 , 1886 р.н. (посмертно), - протиправними; Рішення Національної комісії з реабілітації від 04 червня 2024 року? - скасувати.

Зобов`язати Національну комісію з реабілітації винести нове рішення, яким ОСОБА_2 , 1886 р.н., визнати реабілітованою (посмертно) як німку до якої було застосовано репресії на підставі належності її до німецької нації.

Судові витрати віднести на рахунок державного бюджету.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.О. Тесленко