Справа № 480/8330/24
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року Справа № 480/8330/24

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/8330/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві (далі по тексту - відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021- 2023 роки у кількості 45 календарних днів;

- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021-2023 роки у кількості 45 календарних днів у сумі 109317,82 грн. (сто дев`ять тисяч триста сімнадцять гривень 82 коп.);

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2024 року по 18.09.2024 року (включно) в розмірі 260757,9 грн. (двісті шістдесят тисяч сімсот п`ятдесят сім гривня 90 коп.).

Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що станом на день прийняття наказу про звільнення зі служби у Державному бюро розслідувань відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної відпустки за 2021- 2023 роки у кількості 45 календарних днів. Разом з тим, оскільки відповідач не виплатив належні позивачу кошти в день його звільнення зі служби, на думку позивача/представника позивача, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику сторін та встановлено строк відповідачу для подання відзиву та доказів, які наявні у відповідача, а також встановлено строк позивачу для подання відповіді на відзив, а відповідачу заперечення.

На виконання вимог суду, представником відповідача через систему "Електронний суд" надано суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в їх задоволенні, зокрема, зазначивши, що Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 визначено певні особливості проходження служби особами рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, у тому числі в частині реалізації права на відпустку. Зокрема, у разі якщо особа рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, яка звільняється у період з 01 січня по 31 березня (І квартал року), не використала відпустку за попередній рік, то вона має право на компенсацію за таку відпустку разом із компенсацією за відпустку у поточному році (році звільнення), а у разі звільнення у період після 01 квітня, право на компенсацію за невикористані у попередньому році дні відпусток, втрачається. Ці приписи є спеціальними і саме вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Таким чином, з огляду на те, що позивачем не було повністю використано щорічну основну відпустку за 2021 рік, у тому числі протягом січня-березня 2022 року, за 2022 рік, у тому числі упродовж січня-березня 2023 року та за 2023 рік, у тому числі протягом січня-березня 2024 року, а його звільнення відбулось 03.06.2024, тобто вже не у І кварталі 2024 року, за ним не обліковувались дні невикористаної щорічної основної відпустки. Відтак, у ТУ ДБР у м. Полтаві були відсутні правові підстави для виплати позивачу компенсації за невикористані ним 45 календарних днів щорічної основної відпустки за 2021, 2022 та 2023 роки.

Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, представник відповідача зазначив, що у даному випадку з позивачем було проведено повний розрахунок при його звільненні 03.06.2024, тобто всі суми, які належали виплаті, йому виплачені, а отже, підстави для застосування приписів статті 117 КЗпП України відсутні (а.с. 74-77).

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду було відмовлено у задоволенні заяви позивача/представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду із заявою про збільшення позовних вимог та заяву позивача/представника позивача про збільшення позовних вимог по справі № 480/8330/24 повернуто позивачу.

В подальшому ухвалою Сумського окружного адміністративного суду було відмовлено у задоволенні клопотання представника Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про залишення позовної заяви без розгляду, задоволено заяву представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк звернення до Сумського окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2021- 2023 роки у кількості 45 календарних днів; зобов`язання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за 2021-2023 роки у кількості 45 календарних днів у сумі 109317,82 грн. (сто дев`ять тисяч триста сімнадцять гривень 82 коп.); стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2024 року по 18.09.2024 року (включно) в розмірі 260757,9 грн. (двісті шістдесят тисяч сімсот п`ятдесят сім гривня 90 коп.).

Представником позивача було надано суду через систему "Електронний суд" відповідь на відзив, в якій, зокрема, зазначено, що норми Положення про проходження служби № 743 та Інструкції № 348 в цій частині не відповідають нармам Закону. При вирішенні спірних правовідносин підлягають застосуванню саме ст. 24 Закону України "Про відпустки" та ст. 83 КЗпП України (а.с. 138-145).

Представником відповідача надано суду через систему "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив, в яких не погоджується з доводами позивача/представника позивача, викладеними у відповіді на відзив (а.с. 173-177).

В подальшому, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду було витребувано у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два повні робочі місяці, із зазначенням середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду було задоволено клопотання представника позивача про повторне витребування доказів та повторно витребувано у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два повні робочі місяці, що передують звільненню, із зазначенням середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення.

Водночас, даною ухвалою, витребувано у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві додаткові пояснення щодо порядку розрахунку у довідці № 14 (наданої на вимогу суду) одноденного розміру грошового забезпечення позивача на день звільнення шляхом ділення загальної суми в розрахунку за місяць на число календарних днів, а не робочих, з посиланням на норми чинного законодавства.

Представником позивача через систему "Електронний суд" було надано суду додаткові пояснення у справі, у яких, окрім іншого, зазначено, що розмір грошового забезпечення позивача за останні два повні робочі місяці перед звільненням: за квітень 2024 року - 75 559,76 грн; за травень 2024 року - 74 877,60 грн (всього 150 437,36 грн). Розмір одноденного грошового забезпечення ОСОБА_1 (2475,73 грн) визначений шляхом ділення суми грошового забезпечення, нарахованого у місяці звільнення (червень 2024 року), на фактичну кількість днів такого місяця, зокрема, 74 272 грн /30 днів = 2 475,73 грн (відповідно до абзацу 9 пункту 8 Інструкції № 348).

При цьому самої довідки про розмір грошового забезпечення позивача за останні два повні робочі місяці, що передують звільненню, із зазначенням середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення, за підписом відповідальних осіб, суду надано не було.

У зв`язку із зазначеним, ухвалою Сумського окружного адміністративного суду втретє витребувано у Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два повні робочі місяці, що передують звільненню, із зазначенням середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення, за підписом відповідальних осіб та із зазначенням складових грошового забезпечення.

На виконання вимог суду, представником відповідача через систему "Електронний суд" надано суду витребувані докази (а.с. 240).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач з 02.03.2021 по 03.06.2024 проходив службу у Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві, що підтверджується витягами з наказів Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 01.03.2021 № 10-о/дск та від 31.05.2024 № 80-о/дск (а.с. 30, 87).

Під час звільнення зі служби, позивачу не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021-2023 роки у кількості 45 календарних днів.

За звернення позивача, листом від 05.08.2024 року відповідач, зокрема, повідомив, що при звільненні зі служби в Державному бюро розслідувань виплачено компенсацію за невикористану відпустку в повному обсязі за 2024 рік. Правові підстави для компенсації невикористаної відпустки за 2021-2023 роки наразі відсутні. Також в даному листі зазначено, що кількість невикористаних днів відпусток за 2021-2023 роки становить 45 календарних днів (а.с. 20).

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені положеннями Закону України «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 року № 794-VIII ( далі Закон № 794-VIII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону №794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.

Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина друга статті 14 Закону №794-VIII).

Положеннями ч. 5 ст. 14 Закону №794-VIII визначено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону №794-VIII особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 20 Закону №794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.

На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

При цьому ч. 6 ст. 14 Закону №794-VIII визначено, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 (далі Положення №743).

Згідно з п.п. 81-82 Положення №743 встановлено, що особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).

Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.

Згідно з п. 84 Положення №743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.

За правилами п. 89 Положення №743 додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством.

Відповідно до п. 94 Положення №743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким на особу накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового та начальницького складу) та невикористання нею щорічної основної відпустки їй за її бажанням надається невикористана відпустка з подальшим звільненням її із служби.

Датою звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у такому разі є останній день відпустки.

Згідно з п.п. 95-96 Положення №743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. В такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.

За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Особам рядового та начальницького складу, які звільняються із служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, щорічна основна відпустка надається за їх бажанням у році звільнення тривалістю, встановленою цим Положенням.

Наказом Державного бюро розслідувань від 12.07.2022 року №348 затверджено Інструкцію про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати (далі Інструкція №348).

Згідно з п. 3 цієї Інструкції, вона визначає механізм поширення осіб рядового на і начальницького складу Державного бюро розслідувань умов грошового забезпечення, які передбачені для працівників Національної поліції України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідно до п. 8 Розділу ІІІ Інструкції №348 передбачено, що особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, визначеному на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії за поточний місяць та інших виплат передбачених законодавством.

За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із Державного бюро розслідувань.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2136-IX (в редакції Закону від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР установлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі ст. 4 Закону №504/96-ВР установлено такі види відпусток, зокрема: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення передбачені ч. 1 ст. 83 КЗпП України.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону №794-VIII передбачено, що пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Верховний Суд у постановах від 14.11.2024 року у справі №420/3971/23 та у справі №380/16768/22 відзначив, що Закон №794-VIII, який регулює діяльність ДБР, не містить спеціальних норм щодо надання відпусток чи виплати компенсацій за невикористані дні відпусток при звільненні осіб рядового та начальницького складу ДБР. Водночас цей Закон встановлює, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР регулюється Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743.

Положенням №743 установлені спеціальні правила щодо надання відпусток особам рядового та начальницького складу ДБР, зокрема щорічних основних та додаткових відпусток, які полягають у тому, що такі відпустки повинні використовуватися протягом календарного року, а у виняткових випадках їх можна перенести на перший квартал наступного календарного року.

Водночас, якщо особа рядового або начальницького складу ДБР не реалізувала своє право на щорічну основну та/або щорічну додаткову відпустку протягом установленого строку, то Положення №743 не передбачає їхнього анулювання по закінченню зазначеного строку. У ньому також немає застережень про те, що невикористання відпусток протягом установленого строку позбавляє осіб рядового і начальницького складу ДБР права на отримання компенсації за всі невикористані дні відпусток, навіть якщо відпустки не були використані у перенесений період. Положення №743 також допускає перенесення або продовження невикористаних відпусток з об`єктивних причин, наприклад через хворобу, звільнення за віком, станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або закінчення строку контракту, що свідчить про гнучкий підхід законодавця до питання перенесення невикористаних відпусток і визнання можливості накопичення відпусток для осіб, які не змогли реалізувати своє право на відпочинок вчасно.

Щодо приписів пункту 95 Положення № 743, яким врегульовано порядок компенсації саме невикористаної в році звільнення відпустки, то Верховний Суд у вказаних постановах зазначив, що це не означає, що особа наділена правом отримати компенсацію лише за відпустку, яка була «надана» в році звільнення, як стверджує скаржник. Важливо розуміти, що йдеться саме про «невикористану» в році звільнення відпустку. Отже, якщо на момент звільнення у працівника накопичилися дні невикористаної відпустки за попередні роки, можна припустити, що вони підлягають компенсації, адже формально залишаються невикористаними і перебувають у розпорядженні особи на момент звільнення.

Положення №743 та Інструкція №348, які визначають порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу ДБР, хоча й передбачають право на отримання компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, все ж не містять чітких норм, які б регулювали порядок виплати компенсації за дні відпустки, які не були використані в попередні роки. Недостатня чіткість спеціального законодавства у спірному питанні призводить до ситуації правової невизначеності, яку, за загальним правилом, у тому числі з урахуванням позицій, сформульованих Європейським судом з прав людини, потрібно тлумачити на користь працівника.

Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін. Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.

З огляду на відсутність в спеціальному законодавстві, яке регулює умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, Верховний Суд у постановах від 14.11.2024 у справі №420/3971/23 та у справі №380/16768/22 підтримав застосування до спірних правовідносин загальних норм трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону №504/96-ВР.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 29.11.2024 у справі №560/19513/23, від 05.12.2024 у справі №160/13485/23, від 21.01.2025 у справі №400/11565/23, від 23.04.2025 року по справі № 160/20631/23.

У зв`язку з цим доводи відповідача, що Положення №743 повністю врегульовує питання компенсації невикористаних відпусток за попередні роки для осіб рядового і начальницького складу ДБР, а норми загального трудового законодавства не можуть застосовуватися при вирішенні цих правовідносин, є необґрунтованими.

Згідно з правилами ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

За такого правового регулювання та обставин справи, суд вважає, що позивач має право на отримання при звільненні зі служби з ДБР грошової компенсації за всі невикористані у 2021-2023 році дні щорічної основної відпустки.

А відтак, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021- 2023 роки у кількості 45 календарних днів; зобов`язання Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021-2023 роки у кількості 45 календарних днів.

При цьому суд не вказує відповідачу на конкретну суму цієї грошової компенсації, про стягнення якої пред`явлено позов, позаяк визначення її розміру належить до компетенції відповідача.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2024 року по 18.09.2024 року (включно) в розмірі 260757,9 грн. (двісті шістдесят тисяч сімсот п`ятдесят сім гривня 90 коп.), суд зазначає наступне.

Відповідно до абзацу 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Ні Законом України "Про Державне бюро розслідувань", ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 за № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні зі служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, суд дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Дана позиція суду узгоджується з позицією, викладеною у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2025 по справі № 520/15484/24.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною першою цієї статті встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

При цьому Верховний Суд у постанові від 24.07.2025 року по справі №300/8802/23 зазначив, що при розгляді справи належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців.

Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача слід обраховувати, виходячи з розрахунку календарних днів, про що також зазначено представником відповідача у додаткових поясненнях.

Відповідно до довідки Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 31.07.2025 року № 17, середньоденний розмір грошового забезпечення за останні два місяці становить 2 466,19 грн. (а.с. 240).

Сукупна кількість календарних днів за період з 04.06.2024 по 18.09.2024 року (включно) становить 107 календарних днів.

Таким чином середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені становить - 2 466,19 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 107 календарних днів (час затримки розрахунку) = 263 882,33 грн.

А відтак, враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню шляхом стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2024 року по 18.09.2024 року (включно) у розмірі 263 882,33 грн. (двісті шістдесят три тисячі вісімсот вісімдесят дві гривні 33 коп).

Крім того, згідно ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві суму судового збору у розмірі 605,60 грн., сплаченого відповідно до квитанцій від 18.09.2024 року (а.с. 32).

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021- 2023 роки у кількості 45 календарних днів.

Зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава, Полтавська область,36014, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2021-2023 роки у кількості 45 календарних днів.

Стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава, Полтавська область,36014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.06.2024 року по 18.09.2024 року (включно) у розмірі 263 882,33 грн. (двісті шістдесят три тисячі вісімсот вісімдесят дві гривні 33 коп).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві (вул. Гоголя, буд. 25,м. Полтава, Полтавська область,36014, ) суму судового збору в розмірі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.О. Павлічек