Справа № 360/1169/25
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1169/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (далі також - відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження їй заборгованості за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 360/549/23, а саме за період з 20.02.2023 по 16.05.2025;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня присудження їй заборгованості за рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 360/549/23, а саме за період з 20.02.2023 по 16.05.2025 включно в розмірі 84634,20 грн;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб за період з 20.02.2023 по 16.05.2025, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що з 23.12.2018 по 20.02.2023 позивач проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 51 від 20.02.2023 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та звільнено у запас відповідно до підпункту «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) і направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, як в подальшому встановлено, при звільненні позивачу протиправно не виплачено належне грошове забезпечення, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Луганським окружним адміністративним судом рішенням від 18 вересня 2023 року у справі № 360/549/23 зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 25280,39 грн за заявою від 05 травня 2023 року.

На виконання зазначеного рішення, 16 травня 2025 року відповідачем було здійснено виплату компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 25280,39 грн.

На думку позивача, оскільки всі суми належного грошового забезпечення не виплачено в день її звільнення з військової служби, а виплачено на виконання рішення суду лише 16 травня 2025 року, то вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.

Отже, позивач вважає, що відповідач повинен виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, про що 23.06.2025 надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи таке.

Згідно з витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) від 22.02.2025 № 813 про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, вказано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно відповідно до довідки-розрахунок № 7/П солдату ОСОБА_1 компенсацію в розмірі 25280,39 грн.

В розрахунково-платіжній відомості № 1 від 13 травня 2025 року на виплату грошової компенсації за речове майно військовослужбовцям зазначено, що ОСОБА_1 нараховано компенсацію за речове майно у сумі 25280,39 грн, утримано військовий збір 1,5% у сумі 379,21 грн, перераховано на картковий рахунок ПАТ «Приватбанк» суму 24901,18 грн.

Згідно з довідкою про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів зазначено, що дата зарахування - 2025-05-16, ідентифікатор одержувача - НОМЕР_2 , ПІБ одержувача - ОСОБА_1 , сума 24901,10 грн.

Відповідач вказує, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Ухвалою суду від 09.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є учасником бойових дій, проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 з 23.12.2018 по 20.02.2023, що підтверджується паспортом громадянина України, карткою платника податків, посвідченням серії НОМЕР_3 , витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.12.2018 № 375 та від 20.02.2023 № 51.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.02.2023 № 51 ОСОБА_1 виключено з 20 лютого 2023 року зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 18.09.2023 у справі № 360/549/23, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2023:

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення за грудень 2018 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за грудень 2018 року із застосуванням місяця підвищення доходу (базового місяця) - березень 2018 року.

- визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в розмірі 25280,39 грн за заявою від 05 травня 2023 року;

- зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в розмірі 25280,39 грн за заявою від 05 травня 2023 року.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) «Про виплату грошової компенсації за не отримане речове майно» від 22.02.2025 № 813 визначено виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, зокрема, ОСОБА_1 у розмірі 25280,39 грн, відповідно до довідки-розрахунку від 24.04.2023 № 7/П, яка також міститься в матеріалах справи.

Відповідно до виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 , довідки про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів та розрахунково-платіжною відомістю № 1 від 13 травня 2025 року, 16.05.2025 відповідачем на виконання рішення суду від 18.09.2023 у справі № 360/549/23 здійснено виплату сум компенсації за неотримане речове майно в розмірі 24901,18 грн (з урахуванням відрахованих обов`язкових платежів).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не проведення остаточного та повного розрахунку при звільненні зі служби, позивач звернулась до суду з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, які перебували на служби з цивільного захисту (зокрема затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розмір виплати грошового забезпечення.

Водночас такі питання врегульовано нормами загального трудового законодавства - Кодексом законів про працю України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Предметом спору у цій справі є виплата середнього заробітку за час затримки виплати позивачу грошового забезпечення.

З метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування у даних правовідносинах норм статті 116 та частини 2 статті 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.

Подібний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладений у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 31.10.2019 у справі № 2340/4192/18, від 28.01.2021 у справі № 240/11214/19 та від 24.06.2021 у справі № 160/12817/19.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, який набрав чинності з 19.07.2022) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених норм трудового законодавства випливає, що умовами застосування статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум. У разі дотримання наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником і підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, тощо).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2020 у справі № 320/1263/19.

З системного аналізу наведених норм слідує, що грошове забезпечення позивача та усі одноразові виплати, що належні позивачу, у тому числі й компенсація за неотримане речове майно, мала бути виплачене позивачу у день звільнення (виключення зі списків особового складу військової частини), тобто 20.02.2023.

Разом з тим, 16.05.2025 відповідачем було виплачено позивачу компенсація за неотримане речове майно в загальному розмірі 24901,18 грн.

Отже, остаточний розрахунок з позивачем здійснено лише 16.05.2025, що має наслідком відповідальність відповідача за статтею 117 КЗпП України за порушення строків, встановлених в статті 116 КЗпП України.

Водночас, позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2023 по 16.05.2025.

Суд зазначає, що день звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 821/1226/16).

Саме в цей день на підставі статті 116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому при звільненні.

В той же час, погашення заборгованості з індексації грошового забезпечення в межах спірних правовідносин відбулося 16.05.2025. А тому строк затримки з виплати грошового забезпечення слід рахувати з 21.02.2023 по 15.05.2025.

Частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100), який застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (підпункт «л» пункту 1 Порядку № 100).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до абзаців першого-четвертого та сьомого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку № 100 передбачено, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац четвертий пункту 8 Порядку № 100).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, середній заробіток (грошове забезпечення) позивача за час затримки розрахунку при звільненні має розраховуватись виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці її служби (грудень 2022 року та січень 2023 року).

При цьому, визначаючи період, за який підлягає нарахуванню та виплаті середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у даних спірних правовідносинах, суд зазначає, що з 19.07.2022 змінилась редакція статті 117 КЗпП України.

У чинній редакції наведеної норми час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями, тому, як наслідок, з вказаної дати змінився й підхід до правозастосування норми статті 117 КЗпП України.

Наведений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 та від 19.06.2025 у справі № 280/6969/22.

Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні з 21.02.2023 обмежений шістьма місяцями, а тому такий період складає з 21.02.2023 по 21.08.2023, що становить 182 календарних дні.

Згідно з довідкою про доходи від 10.06.2025 № 1/687 грошове забезпечення позивача за грудень 2022 року та січень 2023 року склало 29597,63 грн.

Календарних днів у грудні 2022 року та січні 2023 року - 62.

Отже, середньоденне грошове забезпечення становить 477,38 грн (29597,63 грн / 62 календарних дні), що також підтверджується вищенаведеною довідкою про доходи позивача.

Як вже зазначалось, в частині першій статті 117 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки, - за період з 21 лютого 2023 року по 21 серпня 2023 року в арифметичному обчисленні складає 86883,16 грн (середньоденне грошове забезпечення 477,38 грн х 182 календарних дні).

У постановах від 28 червня 2023 року у справі № 560/11489/22, від 30 листопада 2023 року у справі № 380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі № 560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі № 560/831/23 і від 29 лютого 2024 року у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що до спірних правовідносин, які виникли після 19 липня 2022 року та регулюються вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України (яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями), застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

З урахуванням вказаного, суд не вбачає підстав для зменшення суми відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 21 лютого 2023 року по 21 серпня 2023 року (за шість місяців), а тому відповідні посилання відповідача є незмістовними.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних сум грошового забезпечення при звільненні зі служби, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 лютого 2023 року до 21 серпня 2023 року у сумі 86883,16 грн.

Стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні потрібно наголосити, що суд не вирішує питання про утримання з цих коштів податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата податків у даному випадку є обов`язком роботодавця, а не суду (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а).

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача у частині не нарахування та не виплати і зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, то суд, керуючись пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 та постановою Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 вважає, що належним способом захисту є саме стягнення відповідної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У вказаній постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі № 420/20192/21 зазначено: «24. … питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

25. При цьому правило щодо визначення судом розміру відшкодування за статтею 117 КЗпП України є однаковим в обох випадках, оскільки стягнення з роботодавця на користь працівника конкретної суми середнього заробітку є належним й ефективним способом захисту його порушених трудових прав, який застосовується при вирішенні й інших трудових спорів (про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за час невиконання рішення суду тощо) та покликаний забезпечити належне виконання рішення суду, в тому числі його примусове виконання державною виконавчою службою, й запобігти виникненню нового спору щодо суми відшкодування.».

Отже, як вже вказано вище, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 лютого 2023 року до 21 серпня 2023 року у сумі 86883,16 грн.

У задоволенні решти позовних вимог в частині нарахування та виплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити через неналежність обраного способу судового захисту.

Також слід вказати, що позивачем визначено у позові суму середнього заробітку, яку вона просить зобов`язати відповідача виплатити в сумі 84634,20 грн.

Водночас суд зазначає, що позивачем неправильно обчислено суму середнього заробітку за час затримки при звільненні, а тому суд не бере до уваги розрахунок середнього заробітку, що наведений позивачем у позовній заяві.

Отже, як вже вказано вище, сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача за наслідками розгляду цієї справи має складати 86883,16 грн, тобто є більшою, ніж визначена позивачем, а тому для повного та належного захисту прав позивача, у вказаній частині вимог суд вважає за необхідне вийти за їх межі, стягнувши з відповідача правильну суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо позовних вимог про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та сплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб за період з 20.02.2023 по 16.05.2025, відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, суд зазначає таке.

Умови та механізм виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація) визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі - Порядок № 44).

За правилами пункту 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим зі служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Пунктами 4, 5 Порядку № 44 передбачено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Аналіз наведених положень Порядку № 44 дає підстави для висновку, що виплата щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.

Разом з цим, пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

З аналізу наведених норм слідує, що виплата грошової компенсації сум податку, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців має бути здійснена одночасно з виплатою їм такого грошового забезпечення.

Водночас, суд зазначає, що середній заробіток, який стягується у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, є санкцією, що застосовується до відповідача за затримку розрахунку при звільненні та не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, отже, не є виплатою, право на яку військовослужбовець набув у зв`язку із виконанням обов`язків під час проходження служби.

З огляду на викладене, вимога позивача про проведення разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок про звільненні компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 задоволенню не підлягає.

Вказані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 19 травня 2022 року у справі № 520/11620/2020, від 26 квітня 2024 року у справі № 380/1169/20.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачем при поданні позову був сплачений судовий збір у сумі 1213,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 29.05.2025 № 0311.

Разом з тим, за подання даної позовної заяви з урахуванням виду та кількості її вимог, позивач мала сплатити судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Тобто, позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж необхідно було сплатити, а тому питання про розподіл судових витрат вирішується виходячи з суми, що позивач мав сплатити - 1211,20 грн.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, судовий збір також підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 605,60 грн.

Щодо решти надміру сплаченого судового збору, суд роз`яснює позивачу право звернутися до суду із відповідною заявою про повернення надміру сплаченого ним судового збору в сумі 1,80 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 лютого 2023 року по 21 серпня 2023 року в сумі 86883,16 грн (вісімдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 16 коп.) з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 605,60 грн (шістсот п`ять гривень 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 04.08.2025.

Суддя О.М. Качанок