Справа № 160/32633/24
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

05 серпня 2025 року Справа №160/32633/24

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпрі заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №160/32633/24,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

17 липня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про встановлення судового контролю. В обґрунтування клопотання посилається на невиконання відповідачем остаточного судового рішення в цій справі. Стверджує, що на веб-сайті відповідача в наявності проект рішення про відмову у передачі позивачу у власність спірної земельної ділянки, що є невиконанням рішення суду у даній справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року призначено заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення у справі №160/32633/24 до розгляду в порядку письмового провадження. Встановлено відповідачу строк до строк для надання суду письмових пояснень по суті поданої заяви.

04 серпня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано пояснення, які надійшли від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти встановлення судового контролю заперечує та вказує, що на виконання рішення суду міською радою прийнято рішення за результатом повторного розгляду заяви позивача, цим рішенням у задоволенні заяви відмовлено.

За викладених обставин, враховуючи приписи статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, заяву розглянуто за наявними матеріалами в справі, в порядку письмового провадження

Вирішуючи вимоги заяви про встановлення судового контролю, суд виходить з такого.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року, зокрема, зобов`язано Дніпровську міську раду розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.01.2024 року, вхідний №36/25, щодо приватизації земельної ділянки кадастровий номер :03:077:0148, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та прийняти рішення по суті такого клопотання згідно вимог законодавства.

18 березня 2025 року вказане рішення суду набрало законної сили.

01 квітня 2025 року позивачем отримано виконавчі листи по справі.

Постановою державного виконавця від 03.04.2025 року відкрито виконавче провадження №77707781 з примусового виконання виконавчого листа по вказаному вище зобов`язанню.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає заяву про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 382 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду, не перешкоджає судовому розгляду.

За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Суд звертає увагу на те, що рішенням суду у даній справі зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача, в той час як зобов`язання про прийняття рішення конкретного змісту в рішенні суду відсутнє.

Судом встановлено, що відповідачем 23 липня 2025 року прийнято рішення №162/68 «Про відмову ОСОБА_1 у передачі у власність земельної ділянки по фактичному розміщенню гаража по АДРЕСА_1 ». В обґрунтування рішення зазначено, що на виконання рішення суду здійснено повторний розгляд заяви позивача і прийнято рішення про відмову у передачі позивачу у власність відповідної земельної ділянки.

Підставою для прийняття такого рішення вказано ненадання технічної документації та невідповідність місця розташування об`єкта на існуючій території багатоквартирної забудови.

Таким чином, рішення суду в частині зобов`язання повторно розглянути заяву позивача на дату постановлення цієї ухвали є виконаним в повному обсязі.

Щодо частини зобов`язання про повторний розгляд заяви позивача «з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні» суд зазначає наступне.

У рішення суду така оцінка викладена наступним чином:

«Посилання на положення ст. 123 Земельного кодексу України є безпідставними, оскільки ця стаття та її приписи стосуються «надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування», тобто врегульовують інші правовідносини, аніж ті, які ініціював позивач, подавши клопотання про приватизацію земельної ділянки.

Посилання на п. 7 ст. 118 (фактично частину 7) Земельного кодексу України хоча й стосується процедури приватизації, однак є нерелевантним юридичній ситуації саме позивача.

Фактично, в ст. 118 Земельного кодексу України є декілька юридичних процедур, в яких втілюється приватизація земельної ділянки, зокрема:

1) ч. 1 громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

2) ч. 6 громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Про те, що йдеться про дві різні юридичні процедури свідчить і те, що кожній з цих норм права відповідає окрема наступна частина цієї ж статті, яка врегульовує вже поведінку суб`єкта прийняття рішення за результатом розгляду відповідного клопотання.

Таким чином, відмінність процедур полягає в тому, що в частині першій ст. 118 Земельного кодексу України встановлено спеціальне правило поведінки, яке стосується приватизації саме тієї земельної ділянки, що вже перебуває у користуванні громадянина, в той час як в частині шостій відсутня така фактична обставина, тобто йдеться вже про отримання земельної ділянки як такої, яка при цьому не перебуває у користуванні особи.

Слід зауважити, що будь-яке обґрунтування переходу до ч. 6 (та, відповідно, ч. 7) ст. 118 Земельного кодексу України, яка фактично є нормою права більш загального характеру, в спірному листі від 06.06.2024 року відсутнє. Проте, воно мало б бути наведене, адже клопотання позивача подано саме згідно ч. 1 ст. 118 Земельного кодексу України, а тому розгляд такого клопотання відповідно до іншої юридичної процедури, аніж та, про яку просив позивач, вимагає наведення відповідного обґрунтування в самому акті правозастосування, яким в даній справі є лист від 06.06.2024 року.

…

… наразі наявні правові підстави для висновку про те, що розгляд клопотання позивача здійснено не у відповідності до встановленої юридичної процедури, адже ані підстави незастосування належної процедури, ані підстави застосування неналежної процедури у відповідному листі від 06.06.2024 року не вказані. Фактично, одночасно було застосовано і положення щодо передачі земельної ділянки у користування (ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України), і невірне положення щодо безоплатного одержання земельної ділянки (ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України), що вже само по собі є суперечливим, при цьому положення, яке б відповідало юридичній ситуації позивача (приватизація земельної ділянки, яка перебуває у користуванні особи), застосовано не було, обґрунтування для цього не наведено.

Іншу частину обґрунтування листа від 06.06.2024 року суд також оцінює критично, адже фактично на прохання особи щодо приватизації земельної ділянки (йдеться про зміну власника) такій особі повідомлено про укладення нового договору оренди (йдеться про інше речове право).

Також в листі вказано предмет клопотання як оформлення правовстановлюючих документів на землю, однак первинно особа набуває певне речове право, для засвідчення якого в подальшому отримується правовстановлюючий документ, який засвідчує наявність права, набутого раніше як такого, а не в силу правовстановлюючого документу. Зазначене належить врахувати в контексті нерелевантності розгляду клопотання позивача по суті, адже останній просив приватизувати земельну ділянку, а не видати правовстановлюючий документ».

Таким чином, правова оцінка суду зводилась до висновку про суперечливість та необґрунтованість саме порядку первинного розгляду заяви позивача викладені мотиви містили суперечності та були нерелевантними, належним чином заяву позивача відповідач не розглянув (не існувало навіть рішення міської ради).

Щодо врахування такої правової оцінки відповідачем слід зазначити, що наразі відповідач прийняв саме рішення по суті заяви позивача, при цьому керувався належною правовою процедурою, існуючі раніше суперечності та нерелевантні положення відсутні. Тобто, відповідач здійснив повторний розгляд заяви позивача з урахуванням правової оцінки суду, та прийняв рішення по суті такої заяви, чим повною мірою виконав зобов`язання, накладені на нього рішенням суду у відповідній частині.

Доводи позивача в свою чергу є незгодою з проектом відповідного рішення (на момент подання заяви ще не було прийнято рішення, яке в підсумку повністю повторило виклад проекту). Однак, суд не зобов`язував відповідача прийняти рішення про передачу позивачу земельної ділянки в порядку приватизації, натомість зобов`язав відповідача фактично належним чином (згідно передбаченої законодавством процедури та обґрунтовано) розглянути заяву позивача, результат такого розгляду не був об`єктом судової оцінки та є втіленням дискреційних повноважень відповідача.

Як наслідок, незгода позивача з прийнятим рішенням може бути підставою для нового позову, в якому предметом спору буде вже правомірність нового рішення відповідача саме в аспекті його обґрунтованості зауваження до технічної документації та до місця розташування земельної ділянки.

Отже, у встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у даній справі належить відмовити.

Керуючись статтями 243, 248, 382-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі №160/32633/24 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ч.5 ст. 382-1, ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко