Справа № 380/20433/24
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
04 серпня 2025 року м. Львів
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому із урахуванням заяви від 12 листопада 2024 року про зменшення розміру позовних вимог просив:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців четвертого, п`ятого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, при нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року виходячи з фіксованої величини - 3860,68 грн, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу, відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 підготувати і надати до ГУ ПФУ у Львівській області нову довідку на ОСОБА_1 про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії позивача для обчислення пенсії у зв`язку із неправильним нарахуванням при призначенні з врахуванням до довідки індексації грошового забезпечення, нарахованої за час проходження служби та після звільнення на виконання рішення суду за 24 місяці до звільнення та оновленого грошового забезпечення, нарахованого за 24 місяці до звільнення;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати невиплаченої індексації за весь час затримки виплати за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо вирішення питання про наявність у ОСОБА_1 права на отримання індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

В решті позовних вимог відмовлено.

Розподіл судових витрат не здійснювався.

01 травня 2025 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява від 25 квітня 2025 року, подана в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України.

Ця заява мотивована тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, яке набрало законної сили 20 лютого 2025 року, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

20 березня 2025 року позивач на своє звернення отримав листа військової частини НОМЕР_1 від 05 березня 2025 року № 71/1/179, в якому відповідач надав розрахунок індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року, згідно із яким до розміру складових грошового забезпечення за лютий 2018 року він не включив щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, яка не мала разового характеру, внаслідок чого сума грошового забезпечення за лютий 2018 року становила 7433,03 грн, замість 12061,17 грн, і як результат розмір підвищення доходу в березні 2018 року становив 4779,61 грн, а розмір можливої індексації 496,88 грн, що не відповідає висновкам та правовій позиції суду.

Позивач зазначає, що передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 додаткова грошова винагорода нараховувалася та виплачувалася йому у 2013-2018 роках щомісяця, тому вона за жодних обставин не може вважатися одноразовою, тож повинна включатися до обрахунку розміру грошового забезпечення за лютий 2018 року.

Позивач відзначає, що рішення суду має бути виконане лише за фактом його ухвалення, незалежно від звернення до органів державної виконавчої служби. Водночас повідомляє, що 25 квітня 2025 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 778878819 з примусового виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24.

З огляду на вказане на підставі статті 383 КАС України позивач просить суд:

- заяву ОСОБА_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень на виконання рішення суду задовольнити;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо порушення прав позивача на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24 щодо неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, до суми грошового забезпечення за лютий 2018 року та без нарахування індексації-різниці у розмірі 3860,68 грн (4463,15 грн - 602,47 грн) з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 в термін до 30 днів вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяють неналежному виконанню рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, шляхом перерахунку суми грошового забезпечення за лютий 2018 року з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, у розмірі 4522,94 грн та нарахувати позивачу індексацію-різницю у розмірі 3860,68 грн (4463,15 грн - 602,47 грн) з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року;

- визнати поважними причини пропуску для звернення до суду про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 під час виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24 у зв`язку з тим, що виконавче провадження відкрито лише 25 квітня 2025 року та тривалою бездіяльністю відповідача.

Ухвалою суду від 12 травня 2025 року заяву позивача від 25 квітня 2025 року, подану в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, повернуто заявнику.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року про повернення заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, бездіяльності, рішень, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі № 380/20433/24 скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справа № 380/20433/24 повернулася до Львівського окружного адміністративного суду з суду апеляційної інстанції 23 липня 2025 року та згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23 липня 2025 року передана на розгляд судді Клименко О.М.

Також 22 липня 2025 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява від 13 липня 2025 року, подана в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України.

Ця заява містить такі ж доводи, аргументи та вимоги, що й попередня заява позивача від 25 квітня 2025 року.

30 липня 2025 року відповідач подав через систему «Електронний суд» заперечення на заяву позивача, подану в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, в якій зазначає, що підстави для включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, до складу грошового забезпечення та нарахування індексації-різниці грошового забезпечення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди відсутні. З огляду на вказане у задоволенні заяви позивача просить відмовити.

Розгляд та вирішення заяв позивача від 25 квітня 2025 року та від 13 липня 2025 року, поданих в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, суд з урахуванням частини п`ятої статті 383 КАС України, яка дає суду право розсуду щодо порядку їх розгляду та вирішення, вирішив здійснити у порядку письмового провадження.

Вирішуючи заяви позивача від 25 квітня 2025 року та від 13 липня 2025 року, подані в порядку статті 383 КАС України, суд зазначає таке.

Визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, врегульовано приписами статті 383 КАС України.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Частинами другою - четвертою статті 13 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містить КАС України, зокрема частинами другою, третьою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом, а статтею 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі також Конвенція).

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У рішенні від 28 липня 1999 року у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії» Європейський суд з прав людини наголосив, що право на звернення до суду також передбачає практичне виконання остаточних, обов`язкових для виконання судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Необґрунтована тривала затримка виконання обов`язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов`язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2012 року у справі «Савіцький проти України»).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, є у межах контролю органів влади (рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України»).

Суд зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, яке набрало законної сили 20 лютого 2025 року, зокрема зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Що стосується правової оцінки, наданої судом у рішенні, то суд зазначив, зокрема, що «(….) відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 05 лютого 2024 року № 71/1/841 про нараховане та виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення, інші його складові та індексацію за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2019 року розмір грошового забезпечення (грошовий дохід) позивача у лютому 2018 року становив 12061,17 грн, а саме: посадовий оклад 1052,00 грн; оклад за військове звання 125,00 грн; надбавка за вислугу років 411,95 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 794,48 грн; надбавка за таємність 105,20; премія 5049,60 грн; щомісячна додаткова грошова винагорода 4522,94 грн.

У березні 2018 року розмір грошового забезпечення (грошовий дохід) позивача становив 12663,64 грн, а саме: посадовий оклад 4510,00 грн; оклад за військове звання 1340,00 грн; надбавка за вислугу років 632,50 грн; надбавка за виконання особливо важливих завдань 1017,90 грн; надбавка за таємність 451,00; премія 2712,24 грн.

Отже, місячний грошовий дохід позивача у зв`язку з підняттям з 01 березня 2018 року посадових окладів збільшився на 602,47 грн (12663,64 грн 12061,17 грн).

Як зазначалося судом вище, для правильного вирішення цієї справи слід також визначити суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року, яка з урахуванням абзацу 5 пункту 4 Порядку № 1078 вираховується шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділеного на 100 відсотків.

Величина приросту індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в березні 2018 року розрахована у такий спосіб: лютий 2008 року 102,7% (індекс споживчих цін до попереднього місяця згідно з даними Держстату) = 1,027; березень 2008 року 103,8% = 1,038; квітень 2008 року 103,1% = 1,031; травень 2008 року 101,3% = 1,013; вересень 2008 року 101,3% = 1,013; жовтень 2008 року 101,7% = 1,017; листопад 2008 року 101,5% = 1,015; грудень 2008 року 102,1% = 1,021; січень 2009 року 102,9% = 1,029; лютий 2009 року 101,5% = 1,015; березень 2009 року 101,4% = 1,014; травень 2009 року 101,4% = 1,014; червень 2009 року 101,1% = 1,011; жовтень 2009 року 101,4% = 1,014; листопад 2009 року 101,1% = 1,011; січень 2010 року 102,7% = 1,027; лютий 2010 року 101,9% = 1,019; вересень 2010 року 103,5% = 1,035; грудень 2010 року 101,6% = 1,016; березень 2011 року 103,3% = 1,033; квітень 2011 року 101,3% = 1,013; червень 2011 року 101,2% = 1,012; березень 2014 року 101,98% = 1,020; квітень 2014 року 103,3% = 1,033; травень 2014 року 103,8 = 1,038; липень 2014 року 101,4% = 1,014; вересень 2014 року 103,72% = 1,037; жовтень 2014 року 102,4% = 1,024; листопад 2014 року 101,9% = 1,019; грудень 2014 року103,0% = 1,030; січень 2015 року 103,1% = 1,031; лютий 2015 року 105,3 = 1,053; березень 2015 року 110,8% = 1,108; квітень 2015 року 114% = 1,140; травень 2015 року 102,2% = 1,022; листопад 2015 року 101,55% = 1,016; квітень 2016 року 105,79% = 1,058; жовтень 2016 року 104,0% = 1,040; січень 2017 року 103,85% = 1,038; квітень 2017 року 103,74% = 1,037; липень 2017 року 103,13% =1,031; жовтень 2017 року 103,12% = 1,031; січень 2018 року 103,44% = 1,034.

Величина приросту індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення розрахована наростаючим підсумком за період з лютого 2008 по січень 2018, а саме: 1,027 х 1,038 х 1,031 х 1,013 х 1,013 х 1,017 х 1,015 х 1,021 х 1,029 х 1,015 х 1,014 х 1,014 х 1,011 х 1,014 х 1,011 х 1,027 х 1,019 х 1,035 х 1,016 х 1,033 х 1,013 х 1,012 х 1,020 х 1,033 х 1,038 х 1,014 х 1,037 х 1,024 х 1,019 х 1,030 х 1,031 х 1,053 х 1,108 х 1,140 х 1,022 х 1,016 х 1,058 х 1,040 х 1,038 х 1,037 х 1,031 х 1,031 х 1,034 = 3,533 (353,3%).

Отож, величина приросту індексу споживчих цін становить 353,3% (наростаючий індекс споживчих цін) 100% = 253,3%.

Згідно із статтею 7 Закону України від 07 грудня 2017 року № 2246-VIІІ «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року становить 1762 гривні, що був актуальним для березня 2018 року.

Відповідно до абзацу 5 пункту 4 Порядку № 1078 сума індексації грошового забезпечення за березень 2018 року розраховується як: прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 березня 2018 року помножити на величину приросту індексу споживчих цін і поділити на 100 відсотків (1762,00 грн х 253,30%/100 = 4463,15 грн).

Ураховуючи те, що розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу, то індексація-різниця становить 3860,68 грн (4463,15 грн 602,47 грн) (…)».

Отже, в мотивувальній частині цього рішення суд вказав, що сума щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 (4522,94 грн), входить до складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року, а відтак дійшов висновку, що належна позивачу сума індексації-різниці з урахуванням згаданої виплати становить 3860,68 грн, навівши, водночас, чіткі обрахунки цієї суми.

Натомість відповідач, виконуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, листом від 05 березня 2025 року № 71/1/179 повідомив позивача про те, що його грошове забезпечення за лютий 2018 року складається із:

- посадового окладу у сумі 125,00 грн;

- окладу за військовим званням у сумі 1052,00 грн;

- надбавки за вислугу років у сумі 411,95 грн;

- надбавки за виконання особливо важливих завдань у сумі 794,48 грн;

- премії у сумі 5049,60 грн.

Всього за лютий 2018 року у сумі 7433,03 грн.

А грошове забезпечення за березень 2018 року складається із:

- посадового окладу у сумі 4510,00 грн;

- окладу за військовим званням у сумі 1340,00 грн;

- надбавки за вислугу років у сумі 2632,580 грн;

- надбавки за особливості проходження служби у сумі 1017,90 грн;

- премії у сумі 2712,24 грн.

Всього за березень 2018 року у сумі 12212,64 грн.

Звідси, за обрахунками відповідача, розмір підвищення грошового доходу позивача становить 4779,61 грн, а розмір можливої індексації - 496,88 грн.

Як видно з наведених обрахунків відповідача, останній до складу грошового забезпечення позивача за лютий 2018 року не включив суму щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 (4522,94 грн), та суму надбавки за таємність (105,20 грн), а за березень 2018 року суму надбавки за таємність (451,00 грн).

Суд звертає увагу на те, що виконуючи рішення суду, яке набрало законної сили, відповідач зобов`язаний враховувати обставини, встановлені судовим рішенням, висновки, зроблені судом під час розгляду справи, правову оцінку, надану судом у рішенні, а також резолютивну частину відповідного судового рішення.

Суд повторює, що резолютивна частина рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24 містить зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату на користь позивача індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, а згідно з правовою оцінкою, наданою судом у мотивувальній частині цього судового рішення, сума належної позивачу індексації-різниці за вказаний період становить 3860,68 грн щомісяця.

Ця сума належно обрахована судом у загаданому вище рішенні як з урахуванням абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, так і висновків Верховного Суду, викладених, зокрема у постанові від 23 березня 2023 року у справі № 400/3826/21 щодо застосування вказаних норм Порядку № 1078.

Тобто належним виконанням цього судового рішення, яке набрало законної сили, є нарахування та виплата відповідачем на користь позивача індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року в сумі по 3860,68 грн щомісяця.

Однак, як слідує з матеріалів справи, відповідач проігнорував висновки, правову оцінку, надану судом у мотивувальній частині судового рішення, а також і резолютивну частину рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, дійшовши безпідставного та необґрунтованого висновку про відсутність у позивача права на отримання індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року.

Щодо покликань відповідача на те, що підстави для включення щомісячної додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, до складу грошового забезпечення та нарахування індексації-різниці грошового забезпечення відсутні, то вони, окрім того, що суперечать рішенню Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, яке набрало законної сили, є помилковими ще й з огляду на таке.

22 вересня 2010 року Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади, видав постанову № 889, якою з 01 жовтня 2010 року установив щомісячну додаткову грошову винагороду. Як слідує зі змісту подальших змін до цієї постанови, перелік військовослужбовців та інших осіб, яким відповідно до пункту 1 цієї постанови встановлювалася винагорода, розширено.

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

Віднесення зазначеної винагороди до щомісячних видів грошового забезпечення також підтверджено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17.

Отже, додаткова грошова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, мала постійний характер, а тому вона повинна враховуватися під час обчислення місячного грошового доходу військовослужбовця у цілях визначення суми індексації-різниці.

Крім того, відповідач зі складу грошового забезпечення позивача як за лютий 2018 року, так і за березень 2018 року виключив також і суми надбавки за таємність, проте жодних пояснень щодо цієї обставини та правомірності такої поведінки не наводить.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , вчиненої на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, в частині нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в сумі по 3860,68 грн щомісяця та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України, статті 370 КАС України під час виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, в частині нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в сумі по 3860,68 грн щомісяця.

За змістом статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Саме з метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, регламентований статтею 383 КАС України.

У рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Відповідно до частини шостої статті 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

За приписами частин першої, другої, четвертої-сьомої статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Окрему ухвалу може бути винесено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала може бути оскаржена особами, яких вона стосується. Окрема ухвала Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

З урахуванням того, що суд визнав протиправною бездіяльність відповідача, вчинену на виконання судового рішення у справі № 380/20433/24, то вказане є підставою для постановлення окремої ухвали та направлення її відповідачу для вжиття заходів щодо усунення причин і умов, які сприяли неналежному виконанню вказаного судового рішення.

Зважаючи на викладене у сукупності, заяви позивача від 25 квітня 2025 року та від 13 липня 2025 року, подані в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, підлягають частковому задоволенню у належний спосіб, що встановлений судом вище.

Водночас суд зазначає, що з урахуванням того, що примусове виконання рішення суду у справі № 380/20433/24 розпочалося 25 квітня 2025 року та наразі триває в рамках виконавчого провадження № 77887819, строк звернення до суду із заявами, поданими у порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, позивач не пропустив.

Оскільки за подання заяви у порядку, передбаченому статтею 383 КАС України, судовий збір не справляється, то питання його розподілу суд не вирішує.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 248, 249, 256, 293, 294, 295, 383, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяви позивача від 25 квітня 2025 року та від 13 липня 2025 року, подані в порядку, передбаченому статтею 383 КАС України задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , вчинену на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, в частині нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в сумі по 3860,68 грн щомісяця.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню пункту 9 частини першої статті 129, статті 129-1 Конституції України, статті 370 КАС України під час виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі № 380/20433/24, в частині нарахування та виплати на користь ОСОБА_1 індексації-різниці за період з 01 березня 2018 року по 19 липня 2022 року відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, в сумі по 3860,68 грн щомісяця.

Встановити військовій частині НОМЕР_1 30-денний строк з дня отримання (вручення) цієї ухвали для подання до суду доказів про вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону під час виконання судового рішення.

У задоволенні решти заяв відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду відповідно до ст.ст. 293-297 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 04 серпня 2025 року.

Суддя Клименко О.М.