Справа № 200/4067/25
Суддя: Зеленов А.С.
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року Справа№200/4067/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зеленова А.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Донецького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України "Про відпустки" за 2024-2025 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України "Про відпустки" за 2024-2025 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.01.2025 № 10 старший солдат ОСОБА_1 був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу), від 09.01.2025 № 4-РС у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається таким, що справи та посаду здав, і направлений для зарахування до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати компенсації відпустки, як учаснику бойових дій за 2024-2025 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, у зв`язку з чим звернувся до суду з позовною заявою.

Ухвалою суду від 06.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву, який повинен бути складений та поданий за правилами, встановленими ст.162 КАС України.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що на дату звільнення ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_2 частина не володіла інформацією про кількість використаних днів відпустки ОСОБА_1 .

Також зазначено, що для реалізації права на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій необхідно при звільненні звернутись до командира з рапортом про компенсацію невикористаної відпустки як учаснику бойових дій обов`язково та прикріпити до рапорту копію посвідчення учасника бойових дій, як підстава надання такої відпустки. Старший солдат ОСОБА_1 до командира частини з рапортом про отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій не звертався. ОСОБА_1 був звільнений 10.01.2025, таким чином він має право використати додаткову відпустку як учасника бойових дій, або отримати компенсацію у іншого роботодавця.

Вважає, що ОСОБА_1 не набув право на додаткову відпустку як учасник бойових дій у 2025 році, так як не відслужив повний місяць служби у році звільнення.

Також вважає, що позовна заява подана з пропущенням строку позовної давності.

Ухвалою суду від 01.08.2025 визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 03.04.2024.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 24.11.2024 по 10.01.2025 проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_2 , що сторонами не заперечується.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.01.2025 № 10 старший солдат ОСОБА_1 був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу), від 09.01.2025 № 4-РС у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається таким, що справи та посаду здав, і направлений для зарахування до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24.01.2025 представником позивача надіслано адвокатський запит до військової частини НОМЕР_2 з проханням надати документи:

- належним чином завірені копії документів (зокрема, довідку), які підтверджують нараховані та фактично виплачені ОСОБА_1 суми у зв`язку з виключенням ОСОБА_1 зі списків особового складу частини;

- інформацію чи нараховувалась та чи виплачувалась, причин невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій;

- інформацію чи нараховувалась та чи виплачувалась, причин невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при укладенні першого контракту;

- належним чином завірені копії документів щодо причин та підстави невиплати ОСОБА_1 усіх сум, належних військовослужбовцю при звільненні.

У відповідь на вказане звернення військовою частиною НОМЕР_2 надано довідку про розмір здійснених нарахувань за період служби з 24.11.2024 по 10.01.2025.

20.03.2025 представником позивача надіслано заяву до військової частини НОМЕР_2 з проханням:

1. Надати інформацію, чи була використана щорічна основна та додаткова відпустки ОСОБА_1 у повному обсязі за весь період військової служби: якщо так, надати витяги з наказів про вибуття/прибуття з щорічної основної та додаткової відпустки;

2. Внести зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 10.01.2025 № 10, а саме в частині: зазначенням інформації про використану/невикористану основну відпустку за 2023-2025 роки; зазначенням інформації про використану/невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки;

3. Нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2023-2025 роки;

4. Нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2023-2025 роки.

Листом від 31.03.2025 № 6950 військовою частиною НОМЕР_2 повідомлено, що пунктом 14 статті 10 Закону № 2011-ХІІ визначено, що у рік звільнення військовослужбовцям виплачується компенсація за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій тривалістю 14 днів. Таким чином, військовослужбовець у рік звільнення має право на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій. Для реалізації права на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій необхідно при звільненні звернутись до командира з рапортом про виплату компенсації та прикипіти до рапорту копію посвідчення учасника бойових дій. Старший солдат ОСОБА_1 до командира частини з рапортом про отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій не звертався.

Зі змісту витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.11.2024 №327, зокрема, вбачається, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за 2024 рік передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не надавалась.

ОСОБА_1 вважає протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України "Про відпустки" за 2024-2025 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

На підставі статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Як визначено частиною першою статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначає Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ (далі Закон № 3551).

Відповідно до статті 5 Закону № 3551 учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 19 частини першої статті 6 Закону № 3551 учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

На підставі пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з абзацом першим пункту 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

На підставі пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами першим, шостим та дванадцятим цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом першим цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Як визначено пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ під час дії воєнного стану військовослужбовцям надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з пунктом 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням); відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) за висновком (постановою) військово-лікарської комісії.

Аналіз зазначених норм свідчить, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації та під час дії воєнного стану припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки учасникам бойових дій, що передбачена статтею 16-2 Закону України Про відпустки та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.

Проте, Законом № 2011 не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Таким чином, в разі невикористання вищевказаної додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Відповідно до пунктів 3, 5 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18, Верховним Судом в постанові від 22.12.2021 № 640/21771/20, від 08.02.2023 у справі № 420/9834/22.

Таким чином, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби, їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пункту 12 частини першої статті 12 Закону № 3551.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.01.2025 № 10 старший солдат ОСОБА_1 був звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу), від 09.01.2025 № 4-РС у запас за підпунктом «г» (через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу у зв`язку з необхідністю здійснення опіки над особою, визнаною судом недієздатною, за умови що за такою особою не здійснюється піклування (опіка) іншими особами) пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається таким, що справи та посаду здав, і направлений для зарахування до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд враховує, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 03.04.2024.

Зі змісту витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.11.2024 №327, зокрема, вбачається, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за 2024 рік передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не надавалась.

За відомостями довідки про розміри нарахувань та виплат за період служби в військові частині НОМЕР_2 з 24.11.2024 по 10.01.2025 суд встановив, що компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій ОСОБА_1 не виплачена.

Відомості про використання ОСОБА_1 додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2024-2025 роки в матеріалах справи відсутні.

Отже, при звільненні позивача відповідач був зобов`язаний провести з ним остаточний розрахунок за невикористану частину основної щорічної відпустки та додаткової відпустки за 2024-2025 роки (за участь у бойових діях).

Натомість, наведеного військова частина НОМЕР_2 не провела з позивачем остаточний розрахунок за невикористану частину додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024-2025 роки.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2024, 2025 роки, є протиправною.

Отже, суд вважає, що належним способом захисту в даному випадку є необхідність зобов`язання військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України "Про відпустки" за 2024-2025 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, із урахуванням вже виплачених сум.

При цьому суд вважає доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, щодо відсутності рапорту позивача про надання додаткової відпустки, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, необґрунтованими, оскільки відсутність такого рапорту не звільняє відповідача від обов`язку провести у день виключення позивача із списків особового складу повний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, у тому числі за минулі роки.

Щодо посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не набув право на додаткову відпустку як учасник бойових дій у 2025 році, так як не відслужив повний місяць служби у році звільнення, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 16-2 Закону України «Про відпустки» зокрема, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Вказана норма закону фактично встановлює право особи, яка є учасником бойових дій, на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів кожного року.

Тому, суд аналізуючи положення чинного законодавства приходить до висновку, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою учасника бойових дій, гарантованою державою.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим розподіл судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України "Про відпустки" за 2024-2025 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.

Зобов`язати військової частини НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій передбаченої пунктом 12 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та статті 162 Закону України "Про відпустки" за 2024-2025 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення, із урахуванням вже виплачених сум.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.С. Зеленов