Справа № 380/6067/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/6067/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Львівській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Львівської міської ради, ,

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області:

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 1478,40 грн за 2021 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 106,00 грн за 2021 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303- НОМЕР_1 на суму 10 758,00 грн за 2021 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 97,00 грн за 2021 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 10 755,90 грн за 2021 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 129,50 грн за 2021 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303- НОМЕР_1 на суму 17 481,75 грн за 2022 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 17 478,34 грн за 2022 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 2402,40 грн за 2022 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 2525,25 грн за 2022 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 1891,50 грн за 2022 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 2067,00 грн за 2022 рік;

- від 12.12.2024 № 2-1303-UA0025047 на суму 1650,88 грн за 2023 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-XJA0025047 на суму 1420,40 грн за 2023 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 12 013,10 грн за 2023 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 1735,30 грн за 2023 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303-UA0025047 на суму 1299,80 грн за 2023 рік;

- від 12.12.2024 №2-1303- НОМЕР_1 на суму 12 010,76 грн за 2023 рік,

якими ОСОБА_1 нараховані податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо належних йому нежитлових приміщень, розташованих у будинку АДРЕСА_1 , на загальну суму 97301,28 грн (дев`яносто сім тисяч триста одна гривня двадцять вісім копійок).

Ухвалою від 01 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Враховуючи, що справа належить до категорії справ незначної складності, суд, керуючись положеннями статей 12, 257 та 262 КАС України, дійшов висновку про можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

У встановлений судом строк, від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник Позивача, реалізуючи своє процесуальне право, подала до суду відповідь на відзив, в якій виклала свої заперечення проти доводів Відповідача та наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від Відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він повідомив про направлення запиту до Львівської міської ради для з`ясування статусу об`єкта нерухомості.

Від Відповідача надійшло клопотання про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Львівську міську раду. Клопотання мотивоване тим, що рішення у справі може вплинути на права та обов`язки органу місцевого самоврядування, оскільки саме він встановлює ставки місцевих податків, які зараховуються до місцевого бюджету.

Ухвалою суду від 13 травня 2025 року, постановленою в порядку письмового провадження, клопотання Відповідача задоволено та, керуючись статтею 49 КАС України, залучено до участі у справі Львівську міську раду (далі Третя особа).

Від Відповідача надійшли додаткові пояснення у справі з урахуванням інформації, отриманої у відповідь на запит від Львівської міської ради.

Представник Позивача подала заперечення на додаткові пояснення Відповідача, в яких висловила свою незгоду з доводами податкового органу.

Від Третьої особи Львівської міської ради надійшли пояснення щодо позову, в яких вона підтримала позицію Відповідача та просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Позивача подала заперечення на пояснення Третьої особи, в яких навела контраргументи проти позиції Львівської міської ради.

В обґрунтування позовних вимог Позивач та його представник зазначають, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вони прийняті з порушенням норм матеріального права. Позиція Позивача ґрунтується на кількох ключових доводах.

Основний довід полягає в тому, що належні Позивачу на праві власності нежитлові приміщення, розташовані за адресою: м. Львів, вул. Федьковича, 34б, взагалі не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі прямої норми підпункту «е» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (далі ПКУ).

Позивач стверджує, що для застосування вказаної пільги наявна вся сукупність необхідних умов:

Суб`єктний склад: Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в ГУ ДПС у Львівській області, тобто є суб`єктом господарювання.

Об`єктний склад: Спірні об`єкти є нежитловою нерухомістю, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічною документацією.

Використання у господарській діяльності: Позивач використовує ці приміщення у своїй підприємницькій діяльності, основним видом якої є КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Позивач наголошує, що ПКУ не ставить застосування пільги в залежність від конкретного виду господарської діяльності (торгівля, послуги, оренда тощо).

Місце проведення діяльності: Спірні нежитлові приміщення є невід`ємною складовою частиною єдиного майнового комплексу об`єкта торгівлі ринку ТзОВ «Торговий центр «Привокзальний».

На підтвердження статусу об`єкта як ринку Позивач надав до матеріалів справи копії паспортів об`єкту ринкового господарства за 2021, 2022 та 2023 роки, які погоджені уповноваженими структурними підрозділами Львівської міської ради і в яких зазначений об`єкт прямо класифікований як «змішаний критий ринок». Також надано дозвіл на розміщення об`єкта торгівлі, виданий ТзОВ «Торговий центр «Привокзальний», де об`єкт також ідентифіковано як ринок. Позивач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.01.2022 у справі № 520/4333/2020, де суд дійшов висновку, що однією з істотних умов для звільнення від оподаткування є саме ознака місця здійснення діяльності на ринку.

Альтернативний довід Позивача полягає у тому, що навіть якби його майно підлягало оподаткуванню, Відповідач застосував неправомірні, завищені ставки податку. Позивач зазначає, що відповідно до ухвал Львівської міської ради № 3703 від 12.07.2018 та № 1075 від 08.07.2021, для такої категорії нежитлових будівель, як «криті ринки, павільйони та зали для ярмарків», були встановлені спеціальні, пільгові ставки: 0% від розміру мінімальної заробітної плати на 2021 та 2022 роки, та 0,3% на 2023 рік. Натомість Відповідач, ігноруючи ці спеціальні норми, безпідставно застосував загальні ставки, встановлені для інших типів нерухомості, у розмірі 1% та 1,5%, що призвело до неправильного визначення суми податкового зобов`язання.

Додатковий довід стосується неправильного визначення Відповідачем бази оподаткування. Позивач звертає увагу суду, що площі нежитлових приміщень, зазначені у низці оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, не відповідають даним Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та правовстановлюючих документів, що також свідчить про протиправність проведених нарахувань.

Таким чином, Позивач вважає, що оскаржувані ППР є протиправними щонайменше з трьох незалежних підстав, кожна з яких є достатньою для їх скасування.

Відповідач у відзиві та додаткових поясненнях, заперечуючи проти задоволення позову, виклав свою позицію, яка зводиться до наступних ключових аргументів.

Зазначає, що на переконання податкового органу, пільга, передбачена пп. «е» пп. 266.2.2 ст. 266 ПКУ, не може бути застосована до об`єктів Позивача через їхню правову та технічну природу. Відповідач трактує цю норму таким чином, що вона поширюється лише на об`єкти, які є тимчасовими спорудами, а саме малими архітектурними формами (МАФ), і при цьому розташовані на ринках. Посилаючись на визначення, наведені у Законі України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Законі України «Про благоустрій населених пунктів», Відповідач зазначає, що МАФ це невелика одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Оскільки нерухомість Позивача є капітальними спорудами, частиною будівлі, що має фундамент, вона не відповідає критеріям МАФ або тимчасової споруди. Таким чином, на думку Відповідача, відсутня одна з обов`язкових умов для застосування пільги.

Відповідач наголошує, що при визначенні податкового зобов`язання він керувався даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, як це прямо передбачено пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПКУ. У вказаному реєстрі відсутня будь-яка інформація про те, що спірні нежитлові приміщення розташовані на території ринку. Вони зареєстровані як окремі об`єкти нерухомості (нежитлові приміщення) за фізичною особою ОСОБА_1 . Відтак, у податкового органу були відсутні правові підстави самостійно класифікувати ці об`єкти як такі, що знаходяться на ринку, та застосовувати відповідну пільгу.

Відповідач вважає, що Позивач не довів факту використання приміщень у спосіб, що дає право на пільгу. На думку податкового органу, дух та буква закону передбачають звільнення від оподаткування тих суб`єктів господарювання, які безпосередньо провадять діяльність (торгівлю, надання послуг) у приміщеннях на ринку. Основний КВЕД Позивача (68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна) свідчить про те, що він не здійснює такої діяльності, а лише отримує дохід від передачі майна в користування іншим особам. Відповідач вважає таку діяльність не «діяльністю на ринку», а діяльністю з управління нерухомістю, що є окремим видом господарської діяльності. Посилаючись на загальні принципи податкового законодавства, зокрема на пп. 266.4.3 ПКУ, який обмежує застосування пільг до об`єктів, що використовуються з метою одержання доходів (здаються в оренду), Відповідач доходить висновку, що Позивач не підпадає під категорію осіб, для яких передбачена вказана пільга.

Львівська міська рада, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, підтримала позицію Відповідача та заперечила проти задоволення позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

Третя особа стверджує, що об`єкт, розташований за адресою вул. Федьковича, 34б, за своєю правовою природою та містобудівною документацією є торговельним центром, а не ринком. Цей висновок ґрунтується на сукупності юридичних фактів.

Зазначає, що ключовим моментом є цільове призначення земельної ділянки. Відповідно до ухвали Львівської міської ради від 01.07.2016 №676 та укладеного на її підставі договору оренди землі від 25.10.2016, земельна ділянка площею 0,4974 га (кадастровий номер :06:002:0085) передана ТзОВ «Торговий центр «Привокзальний» та групі фізичних осіб, включаючи Позивача, з цільовим призначенням «для обслуговування торговельного центру, для будівництва та обслуговування будівель торгівлі». Третя особа наголошує, що відповідно до статті 19 Земельного кодексу України, використання земельної ділянки має суворо відповідати її цільовому призначенню. Оскільки Львівська міська рада як розпорядник земель комунальної власності не відводила цю ділянку для влаштування ринку, будь-яка діяльність на ній не може вважатися ринковою у розумінні законодавства.

Третя особа посилається на акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 03.10.2006, затверджений рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 20.10.2006 №1186. Згідно з цим актом, в експлуатацію було прийнято саме «торгові ряди» та «торговий центр», а не «ринок».

Наводить положення постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2009 № 868 «Деякі питання організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків», яка чітко розмежовує поняття «ринок» та «торговельний центр». Відповідно до цієї постанови, об`єкти торгівлі, які функціонують як торговельні центри, універмаги, супермаркети тощо, є відокремленими капітальними спорудами з окремою поштовою адресою і до ринків не належать.

Третя особа вказує на відсутність затвердженого нею, як органом місцевого самоврядування, плану території ринку для об`єкта на вул. Федьковича, 34-б, наявність якого є обов`язковою вимогою для функціонування ринку згідно з тією ж постановою КМУ № 868.

Таким чином, Третя особа доходить висновку, що оскільки об`єкт не є ринком, то і підстави для застосування податкової пільги, передбаченої пп. «е» пп. 266.2.2 ст. 266 ПКУ, відсутні.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи не надходило, суд здійснює розгляд справи у письмовому провадженні.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Основним видом його економічної діяльності є КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

На підставі інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копій правовстановлюючих документів (договорів дарування, міни).

Позивач на праві приватної та спільної часткової власності володіє низкою нежитлових приміщень, розташованих у будівлях за адресою: м. Львів, вул. Федьковича, 34б.

Згідно з технічними паспортами на будівлі літ. «У-2», «З-1», «Ж-1», «Ж-1», наданими Позивачем, ці приміщення за своїм функціональним призначенням визначені як «торгові павільйони» та «адміністративно-торгові приміщення».

12 грудня 2024 року Головним управлінням ДПС у Львівській області винесено 18 податкових повідомлень-рішень, якими Позивачу нараховані податкові зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітні періоди 2021, 2022 та 2023 роки на загальну суму 97 301,28 грн.

Підставою для нарахування стали дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про наявність у власності Позивача об`єктів нежитлової нерухомості.

Судом встановлено, що об`єкт торгівлі, на території якого знаходяться спірні приміщення, протягом оскаржуваних періодів функціонував як ринок. Ця обставина підтверджується сукупністю доказів, наданих Позивачем, а саме:

- Дозволом № 5-2359 від 11.09.2007, виданим Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий центр «Привокзальний», на розміщення об`єкту торгівлі, в якому спеціалізація об`єкта прямо визначена як «ринок».

- Паспортами об`єкту ринкового господарства ТзОВ «Торговий центр «Привокзальний» за 2021, 2022 та 2023 роки. Суд звертає особливу увагу, що ці паспорти погоджені Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради, тобто уповноваженим органом Третьої особи. У вказаних паспортах об`єкт за адресою вул. Федьковича, 34б, чітко класифікований як «змішаний критий ринок».

Відповідно до ухвал Львівської міської ради № 3703 від 12.07.2018 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» та № 1075 від 08.07.2021 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2022 рік», для об`єктів нежитлової нерухомості, класифікованих як «криті ринки, павільйони та зали для ярмарків», були встановлені такі ставки податку:

- на 2021 рік 0% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр;

- на 2022 рік 0% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр;

- на 2023 рік (згідно з ухвалою №2146 від 30.06.2022) 0,3% розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. метр.

Позивач, не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду з цим позовом.

При вирішенні спору, суд керувався наступним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України.

Стаття 14 ПКУ визначає основні поняття. Для цілей цієї справи важливими є такі визначення:

Підпункт 14.1.129-1. «об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: ... в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; ... є) інші будівлі».

Стаття 265 ПКУ встановлює, що податок на майно належить до місцевих податків.

Підпункт 265.1.1. «Податок на майно складається з: 265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; 265.1.2. транспортного податку; 265.1.3. плати за землю».

Стаття 266 ПКУ детально регулює порядок справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт 266.1.1. «Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості».

Підпункт 266.2.1. «Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка».

Підпункт 266.2.2. «Не є об`єктом оподаткування: ... е) об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та/або на ринках».

Підпункт 266.3.2. «База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності».

Підпункт 266.5.1. «Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування».

Підпункт 266.7.2. «Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 цього пункту, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком)».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних принципів та норм адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, що закріплено у частині першій статті 9 КАС України.

Ключовим для даної категорії справ є принцип розподілу тягаря доказування. Згідно з частиною другою статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Це означає, що саме податковий орган повинен надати суду належні, допустимі та достатні докази, які беззаперечно підтверджують, що його оскаржувані рішення були прийняті у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першою та другою статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо правомірності застосування пільги, передбаченої пп. «е» пп. 266.2.2 ст. 266 ПКУ

Суд вважає основним питанням у цій справі правильність тлумачення та застосування пп. «е» пп. 266.2.2 ст. 266 ПКУ, який визначає, що не є об`єктом оподаткування об`єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб`єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та/або на ринках.

Для системного аналізу цієї норми необхідно послідовно встановити наявність або відсутність кожної з її складових умов.

Перша умова: об`єкт має бути нежитловою нерухомістю. Ця обставина є безспірною та підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, де всі спірні об`єкти зареєстровані саме як «нежитлові приміщення», а також технічними паспортами, де вони визначені як «торгові павільйони» та «адміністративно-торгові приміщення». Таким чином, перша умова дотримана.

Друга умова: власник має бути суб`єктом господарювання малого або середнього бізнесу. Позивач надав суду відомості з Єдиного державного реєстру, згідно з якими він зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Відповідно до частини третьої статті 55 Господарського кодексу України, суб`єктами малого підприємництва є, зокрема, фізичні особи, зареєстровані в установленому законом порядку як фізичні особи - підприємці. Відповідач та Третя особа не заперечували статус Позивача як суб`єкта малого підприємництва. Отже, друга умова також дотримана.

Третя умова: суб`єкт господарювання має використовувати цей об`єкт у своїй господарській діяльності. Згідно зі статтею 3 Господарського кодексу України, господарська діяльність це діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Стаття 320 Цивільного кодексу України прямо встановлює, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Позивач зареєстрований з основним КВЕД 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». Надання власного майна в оренду є одним із способів його використання у господарській діяльності з метою отримання прибутку (орендної плати), що повністю відповідає визначенню господарської діяльності.

Доводи Відповідача про те, що Позивач мав би безпосередньо торгувати у цих приміщеннях, не ґрунтуються на положеннях пп. «е» пп. 266.2.2 ст. 266 ПКУ, оскільки ця норма не містить жодних обмежень щодо конкретного виду господарської діяльності, яку має провадити суб`єкт. Визначальним є сам факт використання об`єкта у будь-якій законній господарській діяльності, а не її специфічний характер. Таким чином, третя умова дотримана.

Четверта умова: діяльність провадиться у малій архітектурній формі АБО на ринку. Ця умова є ключовою та найбільш спірною у даній справі. Суд відхиляє доводи Відповідача про те, що об`єкт має одночасно бути і МАФом, і знаходитись на ринку. Граматична конструкція норми з використанням сполучника «та/або» свідчить про те, що для застосування пільги достатньо дотримання хоча б однієї з цих двох умов. Тобто, якщо об`єкт нерухомості розташований на ринку, він не є об`єктом оподаткування, незалежно від того, чи є він капітальною спорудою чи тимчасовою.

Цей підхід відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 січня 2022 року у справі № 520/4333/2020, де суд зазначив, що «однією з істотних умов для звільнення від оподаткування відповідно до цього підпункту є ознака місця здійснення діяльності власником нерухомого майна - в малій архітектурній формі та на ринку».

Відтак, вирішальним є встановлення факту, чи функціонував об`єкт на вул. Федьковича, 34б, у спірних періодах саме як ринок. Відповідач та Третя особа заперечують цей факт, посилаючись на цільове призначення земельної ділянки, акт прийняття в експлуатацію та положення постанови КМУ № 868. Суд критично оцінює ці доводи. Позивач надав суду докази, які прямо свідчать про визнання статусу ринку за цим об`єктом саме Третьою особою Львівською міською радою.

Зокрема, паспорти об`єкту ринкового господарства за 2021, 2022 та 2023 роки, які погоджені Департаментом економічного розвитку Львівської міської ради, є офіційними документами, що діяли у спірних періодах. У цих документах орган місцевого самоврядування, до повноважень якого належить регулювання діяльності ринків, чітко ідентифікував об`єкт як «змішаний критий ринок».

Спроба Третьої особи у своїх поясненнях для суду дезавуювати власні ж погоджувальні документи, посилаючись на інші нормативні акти, суперечить принципу «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), який є складовою принципу правової визначеності.

Суб`єкт владних повноважень не може спочатку своїми діями (погодженням паспортів ринку) створювати для особи певні правові очікування, а потім, коли настають невигідні для бюджету наслідки, заперечувати правомірність цих очікувань.

Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 05.06.2019 № 3-р(I)/2019:

«Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване…».

Позивач, маючи на руках погоджені органом місцевого самоврядування документи про статус ринку, мав усі підстави розраховувати на застосування відповідних податкових пільг. Таким чином, суд дійшов висновку, що Позивач довів, а Відповідач та Третя особа не спростували належними та допустимими доказами той факт, що належні позивачеві нежитлові приміщення у спірних періодах були розташовані не на ринку. Отже, четверта умова для застосування пільги також дотримана.

З огляду на викладене, суд констатує, що Позивач довів наявність усіх необхідних умов для звільнення від оподаткування його нежитлової нерухомості на підставі пп. «е» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ.

Щодо правильності визначення ставок податку (альтернативна підстава)

Навіть якби суд дійшов протилежного висновку щодо наявності підстав для звільнення від оподаткування, оскаржувані податкові повідомлення-рішення все одно підлягали б скасуванню через неправильне застосування Відповідачем ставок податку.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПКУ, ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості встановлюються за рішенням органу місцевого самоврядування «залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості».

З матеріалів справи вбачається, що Львівська міська рада, реалізуючи свої повноваження, прийняла ухвали № 3703 від 12.07.2018, № 1075 від 08.07.2021 та № 2146 від 30.06.2022, якими встановила диференційовані ставки податку для різних типів нерухомості. Зокрема, для об`єктів, класифікованих як «криті ринки, павільйони та зали для ярмарків», були встановлені ставки: 0% на 2021 та 2022 роки, та 0,3% на 2023 рік.

Як встановлено судом, належні Позивачу приміщення згідно з технічними паспортами є «торговими павільйонами» та «адміністративно-торговими приміщеннями», розташованими на об`єкті, який у спірних періодах мав офіційний статус «змішаного критого ринку».

Відповідач, на якого покладено обов`язок доказування згідно з частиною другою статті 77 КАС України, не надав суду жодного доказу чи обґрунтування, чому до приміщень Позивача не були застосовані саме ці, спеціальні ставки. Замість цього, податковий орган застосував загальні, значно вищі ставки (1% та 1,5%), встановлені для інших категорій нерухомості. Такий підхід є проявом формалізму та не відповідає принципу обґрунтованості, закріпленому у частині другій статті 2 КАС України.

Відповідач був зобов`язаний класифікувати об`єкт оподаткування відповідно до його фактичного та документально підтвердженого статусу і застосувати відповідну ставку, встановлену органом місцевого самоврядування.

Отже, суд констатує, що Відповідач не довів правомірності застосованих ним ставок податку. Це є самостійною та безумовною підставою для визнання оскаржуваних податкових повідомлень-рішень протиправними та їх скасування.

Суд встановив, що Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього частиною другою статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності своїх рішень.

По-перше, Відповідач не спростував доводів Позивача та наданих ним доказів про те, що спірні об`єкти нерухомості не є об`єктом оподаткування відповідно до пп. «е» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПКУ. Суд визнав доведеним, що Позивач є суб`єктом господарювання, який використовує свою нежитлову нерухомість у господарській діяльності на території об`єкта, що у спірних періодах мав офіційно підтверджений статус ринку.

По-друге, навіть якби зазначена вище пільга не підлягала застосуванню, Відповідач не довів правомірності застосованих ним ставок податку, оскільки проігнорував спеціальні, нижчі ставки, встановлені Львівською міською радою для павільйонів на критих ринках, до яких належать об`єкти Позивача.

Кожна з цих підстав є самостійною та достатньою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Наявність обох лише підсилює висновок суду про їхню протиправність.

Враховуючи, що рішення суб`єкта владних повноважень визнаються протиправними, вони підлягають скасуванню, а порушені права Позивача поновленню. Таким чином, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позов задоволено повністю, сплачений Позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-78, 90, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Львівській області від 12.12.2024: №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047, №2-1303-UA0025047.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Львівській області (код ЄДРПОУ ВП 43968090, адреса: 79026, м. Львів, вул. Стрийська, 35) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) сплачений судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 04.08.2025

Суддя Коморний О.І.