Справа № 520/3798/25
Суддя: Садова М.І.
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2025 року Справа № 520/3798/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Садової М.І.,

за участю секретаря судових засідань Акулової А. М.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження в місті Харкові в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській, відділу соціальної допомоги управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

у с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просить: - встановити, який орган повинен нараховувати та виплачувати трудову пенсію за трудовий стаж до 2004 року та зобов`язати належний орган нарахувати громадянці УРСР ОСОБА_1 трудову пенсію у відповідності до сучасних зарплат та цін; - зобов`язати перерахувати страхову пенсію особи ОСОБА_1 за період з 17.09.2024 по 25.03.2025, згідно з розрахунків Мінсоцполітики за фактичними цінами вказаного періоду; - зобов`язати відповідачів відділ УСЗН Холодногірського району м. Харкова та ГУПФУ виплатити громадянці ОСОБА_1 шкоду/збитки та упущену вигоду в сумі коштів у розмірі 380000,00 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що ОСОБА_1 має право на трудову пенсію за Законом України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII з 55 років за наявності трудового стажу 21 рік 2 місяці 2 дні до 2004 року, але її не отримує. Страхова пенсія, нарахована головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області за Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV, не враховує її трудовий стаж до 2004 року та є заниженою порівняно з фактичним прожитковим мінімумом. Відповідачі ввели ОСОБА_1 в оману щодо її прав, що призвело до пропуску строків звернення за пенсією у 2015 році, а також до недоотримання належних виплат, завдавши матеріальної та моральної шкоди. Просить позов задовольнити.

Відповідачем ГУПФУ подано до суду відзив, який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що пенсія позивачу призначена з 25.07.2018 відповідно до Закону № 1058 з урахуванням усього страхового стажу (26 років 8 місяців 2 дні), включаючи період до 2004 року. З 01.01.2004 пенсійне забезпечення регулюється Законом № 1058, який не передбачає окремої "трудової пенсії" за стаж до 2004 року. Перерахунок пенсії проведено з 01.03.2025 відповідно до законодавства, а розмір виплат відповідає прожитковому мінімуму, встановленому законом. Просить у позові відмовити.

Відповідачами управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради та його структурний підрозділ, відділ соціальних допомог подано до суду відзив який містить заперечення на позов. Наводить аргументи про те, що питання призначення та виплати пенсій не входять до їхніх повноважень, які регулюються відповідними положеннями, затвердженими Харківською міською радою. З 2000 року в Харківській області функції пенсійного забезпечення передані органам Пенсійного фонду України відповідно до Постанови КМУ № 1828 від 13.12.2000.

Ухвалою суду від 24.03.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08.05.2025 залучено як співвідповідача Управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради до участі у розгляді адміністративної справи. Розгляд справи розпочато спочатку.

Ухвалою суду від 03.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю. Просить такий задовольнити з підстав викладених у заявах по суті.

У судове засідання відповідачі не з`явились, хоча повідомлялись про дату, час та місце розгляду адміністративної справи. Просять розглянути справу у їх відсутності.

Суд, з урахуванням думки позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного з огляду на таке.

Суд установив, у січні 2015 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до ГУПФУ щодо призначення пенсії за віком, але отримала відмову через недостатній стаж (наявність 24 роки 7 місяців).

У грудні 2015 року позивач повторно звернулась вже з необхідним стажем 25 років 7 місяців, попри те, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за Законом №1788-XII, який втратив на той час чинність, та дію нового Закону №1058-IV, за яким пенсійний вік підвищено, у зв`язку із чим ОСОБА_1 позбавлено можливості отримати пенсію у віці 55 років.

У липні 2018 року, маючи вік 58 років 6 місяців, пенсійний орган призначив ОСОБА_1 пенсію за віком.

Відтак, ОСОБА_1 з 25.07.2018 перебуває на обліку в головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримує пенсію за віком, обчислену за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003.

Пенсію обчислено як непрацюючій особі при страховому стажі 26 років 08 місяців 02 дні, який зараховано по 17.07.2018 (коефіцієнт страхового стажу 0,26667).

Позивач вважає такі дії протиправними, адже порушено її право на призначення трудової пенсії передбаченої Законом №1788-XII, у зв`язку із чим звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Призначення (перерахунки) пенсій проводяться органами Пенсійного фонду України на підставі законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади України.

З 01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» якого передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року не менше 25 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними віку:

58 років 6 місяців які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року.

Відповідно до п.7-2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мали жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи.

Враховуючи норми статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу з 25.07.2018 призначено пенсію за віком відповідно до цього Закону. Пенсія призначена згідно з законодавством, чинним на час звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до статті 24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону №1058 за даними, що містяться B системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом №1058 (до 01.01.2004), а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом №1058.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом №1058, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом №1058.

Розрахунок розміру пенсії за віком врегульований статтею 27 Закону №1058 та визначається як добуток заробітної плати (доходу) застрахованої особи, визначеної відповідно до статті 40 Закону №1058, з якої обчислюється пенсія, у гривнях та коефіцієнта страхового стажу застрахованої особи, визначеного відповідно до статті 25 Закону №1058.

Згідно з частиною першою статті 28 Закону №1058 мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначається на момент виплати пенсії згідно із Законом про Державний бюджет України і не може коригуватися іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом восьмим статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 4059-ІХ від 19.11.2024 встановлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 2361 гривня.

Частиною другою статті 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено застосування середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, при призначенні пенсії.

Відповідно до статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Пунктом 1 Постанови КМУ № 209 від 25 лютого 2025 року "Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2025 році" (далі постанова КМУ № 209) встановлено, що з 1 березня 2025 р. перерахунок пенсій згідно з Порядком проведення перерахунку пенсій відповідно до частини другої статті 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 лютого 2019 р. № 124 "Питання проведення індексації пенсій у 2019 році", проводиться із застосуванням коефіцієнта збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії, у розмірі 1,115.

При цьому абзацом шостим пункту 7 Постанови КМУ №209 встановлено, що іншим особам, які отримують пенсію, не працюють (не провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) та в яких щомісячний розмір пенсійних виплат з урахуванням надбавок, підвищень, додаткових пенсій, цільової грошової допомоги, сум індексації, щомісячної компенсації у разі втрати годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших доплат до пенсії, встановлених законодавством (крім пенсій за особливі заслуги перед Україною, доплати непрацюючим пенсіонерам, які постійно проживають у зоні безумовного (обов`язкового) відселення та в зоні гарантованого добровільного відселення в розмірі, передбаченому ст. 45 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»), та щомісячної державної адресної допомоги, встановленої відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26 березня 2008 року №265 «Деякі питання пенсійного забезпечення громадян», не досягає 3038 гривень, надається щомісячна доплата до пенсії в сумі, що не вистачає до зазначеного розміру, яка враховується під час подальших перерахунків пенсій.

З 01.03.2025 позивачу проведено відповідний перерахунок пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески 8913,83 грн. (7994,46 грн. *1,115). Середньомісячний заробіток для обчислення пенсії з 01.03.2025 складає 4772,20 грн. (8913,83 грн. *0,53537).

До пенсії позивача встановлено щомісячну доплату в розмірі, що не вистачає до 3038 гривень, а саме 677 гривень (3038 грн. - 2361 грн.).

Щодо відшкодування шкоди/збитків та упущеної вигоди в сумі 380000 грн. Позивач вимагає відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обґрунтовуючи це недоотриманням коштів і моральними стражданнями через дії відповідачів.

Відповідно до статей 1166, 1167 ЦК України, в яких зазначено загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду вбачається, що під шкодою розуміють втрати, яких зазнала потерпіла сторона у формі знищення або пошкодження майна внаслідок протиправної поведінки іншої особи.

Зміст збитків як грошової форми шкоди допомагає розкрити стаття 22 ЦК України. Вони включають:

1) реальні збитки, які у свою чергу включають:

а) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі;

б) витрати, які особа зробила чи мусить зробити для відновлення порушеного права;

2) упущену вигоду доходи, які особа могла б одержати за звичайних обставин, якби її право не порушили. Тобто, збитки це грошова оцінка (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди. Однак, вони не є майновою шкодою, не завжди пов`язані з майном, відшкодування збитків не є відповідальністю.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями органу державної влади, відшкодовується державою.

Тобто, відшкодування, у разі визнання судом незаконними дій чи рішень будь-якого органу державної влади, повинно здійснюватися за рахунок держави, а саме за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до частини другої статті 72 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України. Статтею 73 цього Закону визначений вичерпний перелік цілей, на які використовуються кошти Пенсійного фонду України, і встановлено заборону використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відшкодування моральної шкоди цим Законом не передбачено.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що немає законодавчих та інших правових підстав щодо виплати з коштів Пенсійного фонду України будь-яких відшкодувань моральної шкоди, так як бюджетом Пенсійного фонду України, який кожного року затверджується Кабінетом Міністрів України, не передбачено витрат на зазначені цілі.

Як зазначено у частині другій статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Згідно статті 43 Бюджетного кодексу України безпосереднє обслуговування державного бюджету здійснюється Державною казначейською службою України.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державної казначейської служби України та за рахунок не коштів Пенсійного Фонду України, а бюджету України.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Як роз`яснено у п. п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 30 січня 2018 року у справі № 804/2252/14.

Згідно з п. 5 цієї Постанови, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння їй заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач розрахувала недоотримані кошти (149945,22 грн за період з 2018 по 2025 роки та 96988 грн за 2015 по 2018 роки) на основі вартості "харчового кошика" за даними Мінсоцполітики, додавши моральну шкоду (133066,78 грн), що разом становить 380000 грн.

Проте суд встановив, що пенсія позивачу нарахована відповідно до закону, а її розмір відповідає нормативним вимогам. Доказів протиправності дій відповідачів не надано.

Щодо моральної шкоди, позивач не надала достатніх доказів (медичних довідок, свідчень), які б підтверджували страждання, спричинені саме діями відповідачів. Вимога про відшкодування шкоди та упущеної вигоди є необґрунтованою через відсутність протиправності дій відповідачів і недостатність доказів.

Щодо встановлення органу, відповідального за нарахування трудової пенсії за стаж до 2004 року. Позивач вважає визначити орган, який має нараховувати їй трудову пенсію за стаж до 2004 року, посилаючись на Закон № 1788 та своє громадянство УРСР.

Згідно зі статтею 10 Закону № 1788 у редакції, чинній до 01.01.2004, пенсійне забезпечення здійснювали органи соціального захисту населення.

З набранням чинності Законом № 1058 з 01.01.2004 функції призначення та виплати пенсій передані органам Пенсійного фонду України (стаття 10 Закону № 1788 у редакції від 17.01.2002).

Постанова Кабінету Міністрів України № 1828 від 13.12.2000 підтверджує, що в Харківській області з 2000 року призначення пенсій здійснюють органи ПФУ в рамках експерименту, який згодом став загальною практикою.

Постанова КМУ № 497 від 11.04.2002, на яку посилається позивач, стосується інших областей і не скасовує передачу функцій у Харківській області.

Належним органом для призначення та виплати пенсій, включаючи врахування стажу до 2004 року, є головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області. Аргумент позивача про те, що відділ УСЗН має ці повноваження через відсутність Харківської області в Постанові № 497, є помилковим, оскільки передача функцій у Харківській області відбулася раніше на підставі Постанови № 1828.

Щодо нарахування трудової пенсії за стаж до 2004 року. Позивач стверджує, що має право на окрему трудову пенсію за стаж до 2004 року на підставі Закону № 1788, яку не отримує.

З 01.01.2004 Закон № 1058 регулює пенсійне забезпечення в Україні. Відповідно до пункту 16 розділу XV "Прикінцеві положення" цього закону, інші нормативні акти, зокрема Закон № 1788, застосовуються лише в частині, що не суперечить Закону № 1058.

Стаття 24 Закону № 1058 визначає страховий стаж як період, за який сплачені страхові внески, а стаж до 2004 року враховується на підставі документів відповідно до законодавства, що діяло раніше.

Стаття 26 Закону № 1058 встановлює право на пенсію за віком з 60 років (з поступовим підвищенням для жінок, народжених до 1961 року) за наявності необхідного страхового стажу.

Позивач (народжена 24.01.1960 року) отримала пенсію з 25.07.2018 у віці 58 років 6 місяців, що відповідає вимогам Закону № 1058 для жінок її року народження.

ГУПФУ призначило позивачу пенсію за віком з урахуванням усього страхового стажу, включаючи період до 2004 року. Закон № 1058 не передбачає окремого нарахування "трудової пенсії" за стаж до 2004 року весь стаж враховується в єдиній формулі обчислення пенсії.

Вимога позивача про нарахування окремої трудової пенсії за стаж до 2004 року є необґрунтованою, оскільки чинне законодавство не передбачає такого поділу. Стаж позивача до 2004 року вже враховано при призначенні пенсії за Законом № 1058.

Щодо перерахунку страхової пенсії за період з 17.09.2024 по 25.03.2025. Позивач вимагає перерахувати страхову пенсію за вказаний період за розрахунками Мінсоцполітики, стверджуючи, що отримувала меншу суму, ніж фактичний прожитковий мінімум.

Стаття 28 Закону № 1058 встановлює, що мінімальний розмір пенсії за віком дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеному Законом про Державний бюджет України.

Стаття 42 Закону № 1058 передбачає щорічну індексацію пенсій шляхом перерахунку з урахуванням зростання середньої заробітної плати та споживчих цін.

Постанова КМУ № 209 від 25.02.2025 встановила перерахунок пенсій з 01.03.2025 з коефіцієнтом 1,115 та доплату до 3038 грн для осіб, чиї виплати не досягають цього рівня.

З 25.07.2018 року позивачу призначено пенсію в розмірі 1435 грн, яка з часом індексувалася. З 01.03.2025 року її пенсія становить 3038 грн, що включає прожитковий мінімум (2361 грн) та доплату (677 грн).

Розрахунки Мінсоцполітики щодо фактичного прожиткового мінімуму (наприклад, 7056 грн у січні 2025 року) не є обов`язковими для застосування при нарахуванні пенсій, оскільки законодавство прив`язує розмір пенсії до офіційного прожиткового мінімуму.

Перерахунок пенсії позивача проведено відповідно до чинного законодавства. Вимога перерахунку за розрахунками Мінсоцполітики є необґрунтованою, оскільки закон не передбачає таких критеріїв.

Враховуючи наведене вище суд прийшов до переконання про те, що належним органом для нарахування пенсій є пенсійний орган, а не управління чи відділ Управління соціального захисту населення, про що стверджує позивач; останній призначено пенсію з урахуванням усього стажу, і вимога про окрему трудову пенсію не відповідає чинному законодавству. Перерахунок пенсії проведено законно, а вимога перерахунку за розрахунками Мінсоцполітики не має правового підґрунтя. Підстави для відшкодування шкоди та упущеної вигоди відсутні через неподання доказів та не встановлення протиправності дій відповідачів.

При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи сторін отримали достатню оцінку.

Суд надав оцінку іншими доводам сторін, які викладені у заявах по суті, однак такі висновків суду не спростовують.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене вище суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в :

у адміністративному позові ОСОБА_1 до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській, відділу соціальної допомоги управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, місцезнаходження місто Харків, майдан Свободи, будинок №5, ;

відповідач управління соціального захисту населення адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, місцезнаходження місто Харків, вулиця Благовіщенська, будинок № 34, ;

відповідач відділ соціальних допомог Управління соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, місцезнаходження місто Харків, вулиця Коцарська, будинок № 54;

Повне судове рішення складено та підписано суддею 04.08.2025.

Суддя М. І. Садова