Справа № 520/11899/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

04.08.2025 р. справа №520/11899/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання та без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (далі за текстом - відповідач, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації, Університет)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу та середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку у зв`язку із порушенням строку виплати доплати за науковий ступень «кандидата наук» та доплати за вчене звання «старшого наукового співробітника» грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні за період з 01.03.2018 - 05.08.2023 роки, виплата якої проведена 11.04.2025 року, з одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, утриманої з виплачених сум; 2) зобов`язання Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати і виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати доплати за науковий ступень «кандидата наук» та доплати за вчене звання «старшого наукового співробітника» грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні за період з 01.03.2018-05.08.2023, виплата якої проведена 11.04.2025 року, з одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, утриманої з виплачених сум; 3) зобов`язання Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, а саме: доплати за науковий ступень «кандидата наук» та доплати за вчене звання «старшого наукового співробітника» грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні за період з 01.03.2018-05.08.2023, виплата якої проведена 11.04.2025 року до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб, утриманої з виплачених сум.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що з боку суб"єкта владних повноважень мала місце затримка у виплаті грошової допомоги при звільненні, у зв`язку із чим має бути виплачений середній заробіток за час такої затримки та компенсація втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строку виплати доплати за науковий ступень «кандидата наук» та доплати за вчене звання «старшого наукового співробітника» грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні.

Відповідач з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що видатки на виплату компенсації частини втрати грошового забезпечення під час виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023 у справі №520/28839/23 були відсутні, оскільки не були передбачені при формуванні кошторису Університету на відповідний рік, що в свою чергу не дозволяло Університету здійснювати нарахування та виплату відповідної компенсації. Окрім того, стверджував, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2024р. (яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2025р.) у справі № 520/21398/24 Університет було зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку із порушення строку виплати індексації грошового забезпечення та зобов`язано виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі - 10.324,86грн. На виконання рішення суду у справі № 520/21398/24 Університетом була розрахована компенсація втрати частини доходу у сумі 65.886,21грн та направлено клопотання до фінансово - економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо отримання дозволу на виконання вищевказаного рішення суду.

Суд, вивчивши доводи позову та аргументи відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, всебічно перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник з 31.10.2007р. по 05.08.2023р. проходив публічну службу у Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба; на дату звільнення обіймав штатну посаду в організаційній структурі Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба - начальника наукового центру.

Згідно з витягом з наказу начальника Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (по стройовій частині) від 05.08.2023р. №225 полковника ОСОБА_1 , начальника наукового центру Повітряних Сил Харківського національного університету Повітряних Сил„ звільненого наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 11 липня 2023 року № 534 з військової служби у відставку відповідно до пункту третього частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункту «а» (за віком). З 05 серпня 2023 року виключено зі списків особового складу університету та всіх видів забезпечення. Вислуга років у Збройних Силах станом на 05 серпня 2023 року становить: календарна - 43 роки 00 місяців 00 днів, пільгова - 01 рік 05 місяців 20 днів, загальна: - 44 роки 11 місяців 18 днів.

Отже, датою звільнення заявника є - 05.08.2023 р.

Відповідно до довідки №176/176/100/753/1580/7/пс від 15.05.2025р. про грошове забезпечення заявника за серпень 2023 року, заявнику під час розрахунку при звільненні було виплачено - 1.545.942,99 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023р. по справі №520/28839/23 було визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у незастосуванні при встановленні та обчисленні ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидат наук та надбавки за вчене звання починаючи з 01.03.2018 по 05.08.2023 року включно відповідно до положень ч.2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з 01.03.2018 по 05.08.2023 ріку доплату за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплату за вчене звання - 25% від посадового окладу з урахуванням положення ч.2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу та доплати за вчене звання - 25% від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вишу освіту".

Як зазначено заявником у позові та підтверджено відповідачем, на виконання рішення суду по справі №520/28839/23 заявнику 11.04.2025р. було виплачено - 229.072,15 грн.

Згідно з наданою суб"єктом владних повноважень на вимогу суду довідкою про грошове забезпечення заявника від 15.05.2025 р. №176/176/100/753/1510 розмір середньоденного грошового забезпечення заявника за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної служби складає - 2021,272 грн. (а саме: 60.638,00 грн. за червень 2023 р. + 60.638,00 грн. за липень 2023 р. / (30 календарних днів червня 2023р. + 31 календарний день липня 2023 р.).

У ході розгляду справи судом з відомостей Комп"ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" було з"ясовано, що після припинення проходження публічної служби заявником було ініційовано низку судових спорів з приводу виплати грошового забезпечення, з яких вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів були заявлені у справі №520/21398/24.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2024р. по справі №520/21398/24 було визнано протиправною відмову Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, оформлену листом від 16.07.2024 №176/176/100/754/1673/ГС, щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів та середнього грошового забезпечення у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення. Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.06.2023 по 12.06.2023 (не більш як за шість місяців) в сумі 10.324,86 грн (десять тисяч триста двадцять чотири грн 86 коп.); Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 05.06.2024 відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (зі змінами та доповненнями).

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень з приводу ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини дохову із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, заявник ініціював даний спір.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, а право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Суд зважає, що суспільні відносини з приводу проходження громадянином публічної військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу", Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей".

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу, Кодексу законів про працю, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної служби в Збройних Силах України.

Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження військової служби не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із військовослужбовцем при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 Кодексу законів про працю України.

Так, положеннями ст.47 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ було визначено, що указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Утім, згідно з ч.1 ст.47 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтю 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Звідси слідує, що ст.116 Кодексу законів про працю України запроваджено два строки розрахунку роботодавцем із найманим працівником у випадку звільнення, а саме: 1) у день звільнення (у разі, коли найманий працівник у цей день працював); 2) не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (у разі, коли заявник у день звільнення не працював).

Згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, компенсаційний характер запровадженого ст.117 Кодексу законів про працю України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.

Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні за правилами ієрархічності та часу формулювання.

Отже, складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця (тобто подія погашення боргу з оплати праці); 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за подією звільнення календарної дати до попередньої до події здійснення остаточного розрахунку календарної дати.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна військова служба заявника була припинена 05.08.2023р., у той час як доплата за наукову ступінь і вчене звання була виплачена суб`єктом владних повноважень лише 11.04.2025р. у сумі 229072,15 грн.

Суд наголошує, що згідно з ч.ч.2 і 3 ст.9, ст.15 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення; індексація грошового забезпечення; одноразова грошова допомога при звільненні.

Водночас із цим, запроваджений Законом України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" грошовий платіж у вигляді компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом, тобто за своєю правовою суттю не є винагородою за виконану роботу (не є оплатою праці/служби). Тому саме цей платіж не може бути кваліфікований у якості складового елемента грошового забезпечення військовослужбовця.

Утім, у силу правого висновку постанови Верховного Суду від 08.03.2024р. у справі №560/11906/23 кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є складовими заробітної плати.

Подібні за суттю правові висновки (але у контексті виконання обов"язку з приводу оплати судового збору) згадані у постановах Верховного Суду від 05.05.2022р. у справі № 380/8976/21, від 29.11.2023р. у справі №560/11895/23, від 14.12.2023р. у справі №560/11898/23, від 27.02.2024р. у справі №560/11405/23.

Тож згідно з ч.5 ст.242 КАС України, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника варіантом тлумачення норми національного закону України є кваліфікація правової природи грошового платежу у порядку Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" як похідної і тотожної від правової природи грошового платежу, у виплаті якого була допущена затримка.

Відтак, грошовий платіж у порядку Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за несвоєчасну виплату грошового платежу у порядку постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (або іншого виду грошового забезпечення) підлягає кваліфікації за правовими наслідками, аналогічними до правового режиму заробітної плати (грошового забезпечення).

Тому, суд доходить до переконання про те, що і вимога про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення) (у тому числі у формі індексації заробітної плати (грошового забезпечення)), і вимога про стягнення компенсації втрати частини доходу від несвоєчасної виплати заробітної плати (грошового забезпечення) (у тому числі у формі індексації заробітної плати (грошового забезпечення) до викладення ст.233 Кодексом законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягали заявленню до суду зацікавленою особою без обмеження жодним строком, але вимога публічного службовця про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні згідно з ч.5 ст.122 КАС України у кореспонденції з приписами ст.233 Кодексу законів про працю України (та з урахуванням ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05)) з 19.07.2022р. може бути заявлена протягом 3 місяців від настання події фактичної виплати будь-якої грошової суми, котра кваліфікується як частина заробітної плати (грошового забезпечення, тобто винагороди за виконану роботу (оплату праці/служби).

У спірних правовідносинах склад правопорушення за ознаками ст.117 Кодексу законів про працю України припинив фізичне існування - 11.04.2025р. із настанням події виплати заявникові доплати за науковий ступінь і вчене звання у сумі - 229.072,15 грн.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна військова служба заявника була припинена - 05.08.2023р., а платіж з переліку видів грошового забезпечення (а саме: доплата а науковий ступінь і вчене звання) був проведений суб"єктом владних повноважень - 11.04.2025р.

Отже, тривалість затримки у розрахунку при звільненні за період 06.08.2023р.-10.04.2025р. складає 1703 дні (148 днів 2023 року, 366 дні 2024 року; 100 днів 2025 року), позаяк календарний день припинення служби (05.08.2023р.) та календарний день отримання виплати (11.04.2025р.) не підлягають включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати компенсації.

Оскільки спеціальним законодавством не передбачено іншого саме для випадку обчислення середнього заробітку у цілях застосування ст.117 КЗпП України (на відміну від випадку виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу унаслідок незаконного звільнення), то саме норми згаданого акту законодавства підлягають поширенню на спірні правовідносини.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом Порядок обчислення №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з п.2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджено наказом Міністерства оборони України 07.06.2018р. №260 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам"; далі за текстом Порядок №260) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Отже, за правовою природою усі платежі, поіменовані як винагороди і допомоги є одноразовими додатковими видами грошового забезпечення військовослужбовця.

Проте, таке визначення міститься у підзаконному акті права, у той час, коли ч.2 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" чітко установлено, що до складу грошового забезпечення у якості щомісячних додаткових видів грошового забезпечення входять винагороди, які мають постійний характер.

Тому пріоритет при розв`язанні даної колізії належить віддати нормі закону як акту права з вищою юридичною силою.

За правилами п.4 Порядку №260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військовослужбовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

У силу п.7 Порядку №260 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Звідси слідує, що в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця системи Міністерства оборони України бере участь така величина як календарний день місяця.

Згідно з приєднаними до справи копіями документів середньоденне грошове забезпечення заявника за два повні календарні місяці перед настанням події припинення публічної військової служби складає - 2021,27грн. ((60638,00 грн за червень 2023р. + 60638,00грн. за липень 2023р.) / (30 днів червня 2023р. + 31 день липня 2023р.)).

Суд підсумовує, що публічна військова служба заявника була припинена - 05.08.2023р., виплата боргу була проведена - 11.04.2025р., максимальний показник тривалості затримки розрахунку при звільненні згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ за період після 19.07.2022р. складає 184 днів; сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу (доплата за науковий ступінь і вчене звання) склала - 229.072,15грн.; розмір середньоденного грошового забезпечення заявника дорівнює - 2.021,27грн.; максимальний розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні не може перевищувати - 371.913,68 грн.

Окремо суд зауважує, що у межах спірних правовідносин ст.ст.47, 116 та 117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягають застосуванню з урахуванням п.2 Глави ХІХ Кодексу законів про працю України, де указано, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Згідно з ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ХІ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

У розумінні ч.3 ст.78 КАС України суд визнає загальновідомими обставини початку повномасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022р.

Відтак, суд вважає, що з 19.07.2022р. у контексті застосування ст.ст.47, 116, 117 Кодексу законів про працю України спеціальною нормою права є ч.3 ст.10 Закону України від 15.03.2022р. №2136-ХІ "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", обставину збройної агресії ворога слід кваліфікувати у якості обставини непереборної сили, котра зумовила виникнення у суб"єкта владних повноважень безальтернативного обов"язку спрямування усіх публічних фінансових ресурсів на виплати у порядку постанови КМУ від 24.02.2022р. №168 особам, котрі ціною власного життя та здоров"я забезпечують щоденне існування Держави Україна.

При відправленні правосуддя у цій справі, суд зважає на сформульовані Верховним Судом у постанові від 19.03.2024р. по справі №340/11/23 ознаки публічного інтересу суспільства, котрий у спірних правовідносинах полягає у збереженні існування Держави Україна як такої (у тому числі і за рахунок належної фінансової мотивації публічних службовців, котрі здійснюють збройний опір ворогу у спосіб отримання платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) і тому вважає, що усі наявні фінансові ресурси мають бути першочергово спрямовані саме на досягнення цієї цілі, що є легітимним чинником (фактором) справедливого зменшення обсягу юридичної відповідальності як за ст.117 Кодексу законів про працю України до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, так і за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ.

Проте, у ході розгляду справи субєкт владних повноважень за правилами ч.2 ст.77 КАС України не довів підстав для висновку про те, що склад правопорушення за ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ виник унаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Також з наведених вище міркувань суд вважає, що розмір компенсації як справедливої міри майнової відповідальності суб"єкта владних повноважень перед колишнім публічним службовцем (а не виду абсолютного покарання та джерела безпідставного і невиправданого збагачення) за затримку остаточного розрахунку при звільненні з урахуванням усіх факторів триваючої з 24.02.2022р. повномасштабної військової агресії Російської Федерації проти України, потреба у відсічі якої об"єктивно вимагає першочергового спрямування коштів Державного бюджету України на цілі, котрі знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв"язку із прагненням до збереження у майбутньому Держави Україна та Українського народу (у тому числі і за рахунок проведення на користь діючих військовослужбовців, які наразі ціною власного життя і здоров"я боронять Батьківщину від ворогів, поточних грошових платежів у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) не може бути обчислений без урахування окреслених вище критеріїв зменшення (згідно з правовими висновками постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17).

Однак, зміст ч.5 ст.242 КАС України спонукає суд до застосування положень ст.117 Кодексу законів про працю України у тлумаченні згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 06.12.2024р. у справі №440/6856/22.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк не нарахував та не виплатив середній заробіток за час вимушеного прогулу у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, тобто вчинив управлінське волевиявлення у формі бездіяльності, котра не має розумного виправдання дією факторів нездоланної та непереборної сили, а тому підлягає визнанню протиправною.

Водночас із цим на виконання положень ст.8 Конституції України, ч.1 ст.2 та ч.4 ст.9 КАС України суд констатує, що положення ст.117 Кодексу законів про працю України у будь-якій редакції не передбачали, не передбачають і не можуть передбачати неодноразового заявлення громадянином вимог про виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за кожним фактом отримання недоплати з конкретного виду грошового забезпечення, адже зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), заявник не може набути ані розумних очікувань, ані легітимних сподівань на повторну оплату середнім заробітком одного і того ж проміжку часу.

Суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про виплату середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у справі №520/21398/24 призводять до припинення існування у межах спірних правовідносин порушеного права в аспекті як ст.117 Кодексу законів про працю у редакції до внесення змін Законом України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, так і ст.117 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ, позаяк ст.117 Кодексу законів про працю у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ установлено присікальний строк обчислення середнього заробітку у 6 місяців, який не може бути ані поновлений, ані подовжений, ані використаний повторно.

При цьому, суд зважає, що правові висновки постанов Верховного Суду з приводу тлумачення змісту ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ (в аспекті поділу часу затримки остаточного розрахунку при звільненні на період до 19.07.2022р. та на період після 19.07.2022р.) (як і сам зміст положень ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ) не змінюють правової природи та суті юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України, котрі були розтлумачені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, які за правилом ієрархічності судових актів Верховного Суду має перевагу (пріоритет) у застосуванні.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 01.04.2024р. у справі №380/17239/22 із початком широкомасштабної військової агресії РФ фундаментальні національні інтереси, які полягають у збереженні суверенітету, територіальної цілісності і незалежності, що є засадничими умовами реалізації права українського народу на самовизначення та збереження держави Україна, викликали потребу у невідкладній повній мобілізації оборонних ресурсів для забезпечення відсічі агресору, в тому числі громадян України, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації або можуть бути залучені в умовах воєнного стану до суспільно корисних робіт.

Разом із тим, за правовою позицією постанов Верховного Суду від 23.12.2020р. по справі №825/1732/17 та від 14.04.2021р. №620/1487/20 стосовно визначення арифметичного розміру суми компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід застосовувати алгоритм обчислень, коли має бути досягнута пропорційність між розміром відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України та між розміром невиплачених найманому працівникові грошових сум (тобто боргу) з урахуванням того, що всі належні при звільненні грошові суми становлять сто відсотків і стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Таке тлумачення суті міри юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України цілком корелюється із правовими позиціями, сформульованими у постанові Верховного Суду від 30.11.2020р. у справі № 480/3105/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17.

Правові висновки постанов Верховного Суду з приводу тлумачення змісту положень ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ не змінюють правової природи та суті юридичної відповідальності за ст.117 Кодексу законів про працю України, котрі були розтлумачені у вищезгаданих судових актах Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17) та за ієрархічною інстанційністю мають вищу юридичну силу.

Однак, суд повторно наголошує, що зміст ч.5 ст.242 КАС України спонукає суд до застосування положень ст.117 Кодексу законів про працю України у тлумаченні згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 06.12.2024р. у справі №440/6856/22.

Тож, оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, а також враховуючи викладені вище міркування з приводу кваліфікації реально вчиненого суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк за відсутності визначених законом підстав ухилився від нарахування і виплати на користь заявника середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю через несвоєчасну виплату грошового забезпечення згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023р. по справі №520/28839/23.

Разом із тим, суд зважає, що згідно з ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, міра юридичної відповідальності у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ підлягає застосуванню однократно у межах 6 місяців безвідносно до кількості ініційованих колишнім публічним службовцем судових спорів з приводу невиплати у день звільнення окремих видів грошового забезпечення, позаяк приписи ст.ст.8, 61 Конституції України явно та очевидно виключають легальність використання положень ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ як джерела безпідставного збагачення на рахунок неоднократного (неодноразового) отримання грошового платежу однієї і тієї ж природи (середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) за один і той же самий проміжок часу.

Оскільки затримка у виплаті грошового забезпечення після настання події припинення військової служби існувала протягом проміжку часу 06.08.2023р.-10.04.2025р.; розмір середньоденного заробітку заявника у межах спірних правовідносин склав - 2.021,37грн.; показник тривалості затримки у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ дорівнює - 184 календарним дням; арифметичне значення обчисленого у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ середнього заробітку складає - 371.913,68грн.; у межах справи №520/21398/24 заявником уже було отримано обчислений у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ середній заробіток у розмірі - 10.324,86грн. - то у даному конкретному випадку суб"єкта владних повноважень належить обтяжити обов`язком провести нарахування і виплату на користь заявника середнього заробітку у розмірі - 361.588,82грн. (371.913,68грн. - 10.324,86грн.) із утриманням належних податків і зборів (тобто у межах максимальної арифметичної величини згідно з ст.117 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022р. №2352-ІХ з урахуванням правового висновку постанови Верховного Суду від 06.12.2024р. у справі №440/6856/22).

Продовжуючи вирішення спору за епізодом спонукання владного суб"єкта до нарахування і виплати компенсації втрати частини доходу, суд зазначає, що механізм компенсації втрати частини доходів громадян у зв`язку з порушенням строків виплати запроваджені Законом України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Частиною 1 ст. 2 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

У силу ч. 2 ст. 2 цього закону під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Суд зазначає, що з урахуванням правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №815/1226/18 та постанови Верховного Суду від 30.07.2020р. у справі №461/5775/16-а положення ст.2 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" у силу ч.5 ст.242 КАС України слід тлумачити як відсутність будь-яких правових перепон для цього у спірних правовідносинах.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023р. по справі №520/28839/23 було зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2018 по 05.08.2023 доплату за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплату за вчене звання - 25% від посадового окладу з урахуванням положення ч.2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу та доплати за вчене звання - 25% від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вищу освіту".

Оскільки факт отримання позивачем виплати такого виду грошового забезпечення як - "доплата за науковий ступінь" та такого виду грошового забезпечення як - "доплата за вчене звання" із затримкою внаслідок протиправного діяння владного суб`єкта було встановлено судовим рішенням, то суд у даному конкретному випадку не знаходить правових підстав для звільнення владного суб`єкта від виконання обов`язку за ст. 2 Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

З викладених вище міркувань суд доходить до переконання про те, що грошовий платіж у порядку Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за несвоєчасну виплату грошового платежу у порядку постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (або іншого виду грошового забезпечення) підлягає кваліфікації за правовими наслідками, аналогічними до правового режиму заробітної плати (грошового забезпечення).

Суд відмічає, що умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби визначені нормами Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (затверджений постановою КМУ від 15.01.2004 № 44; далі за текстом - Порядок № 44).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця (абзац другий п.2 Порядку № 44).

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» (пункт 3 Порядку №44).

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

За змістом приписів Порядку № 44 грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується з метою відшкодування утриманих сум податку з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Тож суд знаходить наявними правові підстави для поширення дії норм Порядку №44 на випадки виплати грошового платежу у порядку Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за несвоєчасну виплату грошового платежу у порядку постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (або будь-якого іншого виду грошового забезпечення).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023р. по справі №520/28839/23 було визнано протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, яка полягає у незастосуванні при встановленні та обчисленні ОСОБА_1 надбавки за науковий ступінь кандидат наук та надбавки за вчене звання починаючи з 01.03.2018 по 05.08.2023 року включно відповідно до положень ч.2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) з 01.03.2018 по 05.08.2023 ріку доплату за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу, та доплату за вчене звання - 25% від посадового окладу з урахуванням положення ч.2. ст. 59 Закону України "Про вищу освіту". Зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) частину недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням доплати за науковий ступінь кандидат наук - 15% від посадового окладу та доплати за вчене звання - 25% від посадового окладу відповідно до положення ч. 2 ст. 59 Закону України "Про вишу освіту".

Отже, у межах справи №520/28839/23 право заявника на отримання таких видів грошового забезпечення як - "надбавка за науковий ступінь - кандидат наук" та "надбавка за вчене звання" було визнано з 01.03.2018р.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2024р. по справі №520/21398/24, зокрема, було зобов`язано Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 05.06.2024 відповідно до закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ (зі змінами та доповненнями).

Проте, предмет спору у справі №520/21398/24 стосувався виплати індексації грошового забезпечення, а не отримання таких видів грошового забезпечення як - "надбавка за науковий ступінь - кандидат наук" та "надбавка за вчене звання".

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, а також враховуючи викладені вище міркування з приводу кваліфікації реально вчиненого суб"єктом владних повноважень управлінського волевиявлення, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єкт владних повноважень не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк за відсутності визначених законом підстав ухилився від нарахування і виплати на користь заявника компенсації втрати частини доходу у зв"язку із несвоєчасною виплатою доплати за науковий ступінь і вчене звання та частини недоплачених видів грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідних доплат, тобто вчинив управлінське волевиявлення у формі бездіяльності, котра не має розумного виправдання дією факторів нездоланної та непереборної сили, а тому підлягає визнанню протиправною.

Тож позов за епізодом спонукання суб"єкта владних повноважень провести компенсацію сум податку на доходи у зв"язку із виплатою компенсації втрати частини доходу через порушення строку виплати виду грошового забезпечення - "доплата за науковий ступень "кандидата наук" та виду грошового забезпечення - "доплата за вчене звання "старшого наукового співробітника" за період з 01.03.2018-05.08.2023 підлягає до задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходу за платежем по судовому рішенню у справі №520/28839/23.

Зобов`язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у порядку Закону України від 19.10.2000р. №2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" за платежем по судовому рішенню у справі №520/28839/23 за період 06.06.2024р.-10.04.2025р. з одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004р. №44.

Визнати протиправною бездіяльність Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба з приводу не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю через несвоєчасну виплату грошового забезпечення згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023р. по справі №520/28839/23.

Зобов"язати Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба провести нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю через несвоєчасну виплату грошового забезпечення згідно з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.12.2023р. по справі №520/28839/23 у сумі 361.558,82 (триста шістдесят одна тисяча п"ятсот п`ятдесят вісім гривень вісімдесят дві коп.) за період часу 06.08.2023р.-10.04.2025р.

Позов у решті вимог - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко