Справа № 491/422/25
Суддя: Желясков О. О.
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №491/422/25
Провадження № 2-а/491/11/25
РІШЕННЯ

іменем України

31 липня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі головуючого судді - Желяскова О.О.,

за участю секретаря судового засідання - Голубович А.М.,

учасників справи: представника позивача - адвоката Бойка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ананьїв Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства з позовною заявою, в якій просить скасувати постанову № 1818 за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, винесену 10 лютого 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 17000, 00 гривень, та закрити провадження у справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 10 лютого 2025 року у відношенні нього та без його участі начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 безпідставно та неправомірно, в порушення усіх вимог КУпАП, було винесено постанову за справою про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП № 1818. З постановою позивач категорично не погоджується, оскільки інкримінованого йому правопорушення не вчиняв та вважає дії відповідача неправомірними, а постанову такою, що підлягає скасуванню. Як зазначає позивач його постійним місцем проживання є адреса реєстрації його місця проживання: АДРЕСА_1 , де він проживає разом зі своєю родиною (дружина та неповнолітня донька). Позивач періодично відсутній вдома, так як працює по найму різноробочим. Позивач має відстрочку від мобілізації на підставі пункту 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», так як навчається у ВСП «ОДЕСЬКИЙ АВТОМОБІЛЬНО-ДОРОЖНІЙ ФАХОВИЙ КОЛЕДЖ НАЦІОНАЛЬНОГО УНІВЕРСИТЕТУ «ОДЕСЬКА ПОЛІТЕХНІКА». Будь-яких повідомлень від відповідача позивач не отримував та в подальшому засобами поштового зв`язку ним було отримано від державного виконавця постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 78002588 від 07 травня 2025 року та копію оскаржуваної постанови № 1818 від 10 лютого 2025 року, з якого позивачеві стало відомо, що зазначена постанова винесена відповідачем без його участі, відповідачем винесено постанову без зазначення жодного доказу вчинення позивачем інкримінованого правопорушення. Оскаржувана постанова не містить посилань на перелічені статтею 251 КУпАП докази вчинення адміністративного правопорушення.

Ухвалою суду від 29 травня 2025 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачеві визначено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Копію ухвали суду про відкриття провадження було доставлено до електронного кабінету відповідача, так як останній, у відповідності до положень статті 18 КАС України, має електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку (а.с.20).

Відповідач не скористався правом подати відзив, пояснення або заперечення на позовну заяву.

Згідно з частиною четвертою статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув. Натомість прибув його представник - адвокат Бойко О.О., який діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВН № 1515669 від 15 травня 2025 року (а.с.24). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку (а.с.31), причини неприбуття суду не повідомив, відзиву на позов як і будь-яких доказів чи клопотань по справі не надав.

Особливості повідомлення учасників справи у цій категорії справ визначено статтею 268 КАС України.

Відповідно до частини другої цієї статті учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на вебпорталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження в справі, дату, час та місце судового розгляду.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідача належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, проте представник відповідача 31 липня 2025 року в судове засідання не прибув, про причини неприбуття до суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду не надходило.

Згідно із частиною третьої статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Взявши до уваги думку представника позивача, неприбуття належним чином повідомленого про день, час та місце судового засідання відповідача, оскільки його неприбуття у такому випадку не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе розглянути справу по суті за відсутності відповідача.

Суд вивчивши позовну заяву та додані до неї матеріали, оцінюючи докази, які є в справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, доходить до наступного висновку.

Однією із закріплених в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав.

Забезпечення вказаного права в національному законодавстві випливає із положень Конституції України, у частині другій статті 55 якої закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Приписами частини першої статті 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Завданням адміністративного судочинства в силу норм частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до відомостей з реєстру територіальної громади про місце проживання особи, наданих Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради 27 травня 2025 року, ОСОБА_1 з 24 жовтня 1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Відповідно до відомостей застосунку «Резерв+», сформованих 07 лютого 2025 року, позивач перебуває на обліку як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ОСОБА_3 ); має відстрочку до 08 травня 2025 року, тип відстрочки п. 1 ч. 3 ст. 23; дата уточнення даних 06 лютого 2025 року (а.с.9).

Крім того, відповідно до відомостей застосунку «Резерв+», сформованих 11 липня 2024 року, позивач перебуває на обліку як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_3 (Ананьїв); дата уточнення даних 11 липня 2024 року (а.с.37).

Відповідно до довідки про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти, сформованої 07 лютого 2025 року за № 598784, ОСОБА_1 з 30 вересня 2024 року навчається у ВСП «ОДЕСЬКИЙ АВТОМОБІЛЬНО-ДОРОЖНІЙ ФАХОВИЙ КОЛЕДЖ НАЦІОНАЛЬНОГО УНІВЕРСИТЕТУ «ОДЕСЬКА ПОЛІТЕХНІКА» (а.с.10).

Згідно з відомостями особи з іншого військкомату або без прив`язки, ОСОБА_1 є порушником ВО з 29 січня 2025 року по 28 січня 2026 року по причині не оновлення (уточнення) облікових (персональних) даних (ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.37 зворотний).

10 лютого 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 прийнято постанову № 1818, за змістом якої в ході здійснення перевірки встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та оголошений в розшук 29 січня 2025 року у зв`язку з не оновленням (не уточненням) облікових (персональних) даних, під час уточнення персональних даних в період з 18 травня 2024 року по 16 липня 2024 року, чим порушив вимоги частини одинадцятої статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та підпункт 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, цією постановою його визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 гривень.

Відповідно до приписів частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийнято оскаржуване рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Поняття адміністративного правопорушення викладено в частині першій статті 9 КУпАП, за змістом якої адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративні правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, та інші обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

В межах розгляду цієї справи суду належить здійснити перевірку постанови відповідача як рішення суб`єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності на предмет його відповідності вимогам законності, верховенства права, правам, свободам та законним інтересам осіб, вимогам розумності, добросовісності, безсторонності (неупередженості).

Правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність в її діях чи бездіяльності відповідного складу правопорушення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 04 вересня 2019 в справі № 285/1535/15, який на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, адміністративне правопорушення - це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.

З постанови № 1818 за справою про адміністративне правопорушення вбачається, що позивача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, яка передбачає відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, а саме порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Згідно із статтею 235 КУпАП такі адміністративні правопорушення як порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України)) розглядають територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Процедуру складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію визначає Інструкція зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, затверджена наказом Міністерством оборони України від 01 січня 2024 року № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 січня 2024 року за № 36/41381 (далі - Інструкція № 3).

05 лютого 2025 року щодо позивача складено протокол про адміністративне правопорушення № 56 за ч. 3 ст. 210 КУпАП , за суттю правопорушення: 05 лютого 2025 року приблизно о 19 годині 50 хвилин в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 під час проведення перевірки щодо наявності військово-облікового документу та правильності військового обліку було встановлено, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 (Ананьїв), яким оголошений в розшук з 29 січня 2025 року у зв`язку з не оновленням (не уточненням) облікових (персональних) даних (під час неодноразового виїзду групи оповіщення не перебуває за місцем реєстрації). Під час перевірки встановлено, що ОСОБА_1 не проживає за місцем реєстрації, а фактично проживає в АДРЕСА_2 , однак не повідомив про такі зміни у строк та спосіб передбачений діючим законодавством України.

Одночасно в протоколі було зазначено про Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», яким в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2025 року введено воєнний стан строком на 30 діб, та Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено про проведення загальної мобілізації.

До протоколу було долучено копію паспорта ОСОБА_1 , інформацію з АІТС СДРПВР «Оберіг» з інформацією про ОСОБА_4 , військово-обліковий документ «Резерв+».

Протокол про адміністративне правопорушення був складений у присутності ОСОБА_1 , останнього було ознайомлено з правами та обов`язками відповідно до статті 63 Конституції України та статті 268 КУпАП, а також про дату, час та місце розгляду протоколу. Протокол містить підписи ОСОБА_1 , заперечень, зауважень щодо порушень законодавства при складанні протоколу, невідповідність внесених до протоколу даних не заявлено. Будь яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи не заявлено (а.с.35 зворотний-36-зворотний).

Відповідно до пункту 9 розділу ІІ Інструкції № 3 матеріали справи про адміністративне правопорушення подаються уповноваженою посадовою особою, яка склала протокол, керівнику територіального центру комплектування та соціальної підтримки, для її розгляду у порядку, визначеному КУпАП.

10 лютого 2025 року за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 майором ОСОБА_2 було винесено постанову № 1818, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 гривень.

Під час розгляду справи начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 було перевірено та встановлено факти, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення № 56. Також встановлено, що в протоколі про адміністративне правопорушення в поясненнях ОСОБА_1 зазначив, що «перебував у відрядженні, а тому не повідомив ТЦК».

Зі змісту постанови № 1818 вбачається, що ОСОБА_1 на розгляд справи не прибув, хоча про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи на інший час не подав. У зв`язку з цим з врахуванням положень статті 268 КУпАП, справу було розглянуто за відсутності ОСОБА_1 (а.с.6).

Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, а саме у тому, що він не повідомив про те, що його місце проживання є інша адреса, ніж адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання.

Частиною 3 статті 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку в особливий період.

Разом з тим, за змістом постанови, відповідальність за встановлені правопорушення передбачена ч. 1 ст. 210 КУпАП. Жодних посилань на кваліфікуючу ознаку вчинення правопорушення в умовах особливого періоду, що передбачена ч. 3 ст. 210 КУпАП, постанова не містить, як і не містить мотивації висновку про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності саме за ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Водночас, суд звертає увагу на те, що норми КУпАП зобов`язують призначати стягнення в межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинене адміністративне правопорушення, та з урахуванням обставин, встановлених статтею 33 кодексу.

Статтею 284 КУпАП регламентовано, що одним з можливих наслідків розгляду і вирішення справи про адміністративне правопорушення є притягнення особи до адміністративної відповідальності шляхом винесення постанови про накладення адміністративного стягнення.

При цьому суд звертає увагу, що винесення постанови про накладення адміністративного стягнення є одним з найсуворіших наслідків вирішення справи про адміністративне правопорушення, оскільки внаслідок накладення стягнення особа зазнає негативних наслідків особистого, майнового чи організаційного характеру, що безумовно призводить до втручання у сферу її особистих прав, свобод та законних інтересів. Внаслідок цього рішення суду про притягнення особи до адміністративної відповідальності має бути достатнім чином обґрунтованим для забезпечення правомірності та пропорційності втручання у сферу особистих прав особи, якого вона зазнає внаслідок накладення на неї стягнення.

З огляду на це притягнення особи до адміністративної відповідальності може бути правомірним результатом розгляду і вирішення справи про адміністративне правопорушення, якщо орган, який ухвалює відповідне рішення, у встановленому законодавством порядку шляхом дослідження належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів встановить факт вчинення діяння, яке, відповідно до чинного законодавства, містить ознаки складу адміністративного правопорушення, а також вину особи у вчиненні такого діяння.

Враховуючи те, що починаючи з 24 лютого 2022 року та станом на день розгляду справи судом триває введений та продовжений відповідними Указами Президента України воєнний стан в Україні та згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 03 березня 2022 року № 2105-IX триває оголошене проведення загальної мобілізації, тому суд констатує, що 10 лютого 2025 року (дата вчинення правопорушення) діяв особливий період.

Перевіряючи доводи позовної заяви, суд зазначає, що диспозиція ч. 3 ст. 210 КУпАП передбачає порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, вчинене в особливий період. Зазначена норма є бланкетною, тобто при її застосуванні необхідно застосовувати законодавчі акти, які визначають, зокрема, правові основи правил військового обліку в Україні.

В оспорюваній постанові відповідач посилається на порушення позивачем вимог частини одинадцятої статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та підпункту 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

За змістом положень статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

За змістом положень підпункту 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які є додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1487 від 30 грудня 2022 року, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні у випадку зміни персональних даних, зазначених у пунктах 7 та 7-1 частини першої статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», повідомляти про такі зміни в семиденний строк через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста або особисто шляхом прибуття до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу (для військовозобов`язаних та резервістів СБУ чи розвідувальних органів - до відповідного органу СБУ чи розвідувального органу України). Такі персональні дані можуть повідомлятися не частіше ніж один раз на сім днів через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста.

Відповідно до пунктів 7 та 7-1 частини першої статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать місце проживання та місце перебування; номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Отже, відповідач інкримінує у вину позивача зазначені норми права, водночас у тексті спірної постанови міститься констатування факту, а саме: « ОСОБА_1 не повідомив про те, що місцем його проживання є інша адреса, ніж адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання у встановлений строк не повідомив, під час уточнення персональних даних в період з 18 травня 2024 року по 16 липня 2024 року включно, яке проводилось на підставі статті 1 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», факт проживання за іншою адресою ніж адреса зареєстрованого/задекларованого місця проживання укрив.».

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» № 3633-ІХ від 11 квітня 2024 року (далі - Закон № 3633-ІХ) під час дії Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року № 2105-IX громадяни України, які перебувають на військовому обліку, зобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності цим Законом уточнити адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інші персональні дані. Закон № 3633-ІХ набрав чинності 18 травня 2024 року.

Закон № 3633-ІХ розроблено з метою законодавчого удосконалення процедур проведення заходів мобілізації, удосконалення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, соціального захисту військовослужбовців, а також окремих питань проходження військової служби для покращення якості підбору особового складу під час доукомплектування бойових підрозділів для відсічі збройної агресії проти України.

Завданням Закону № 3633-ІХ є, зокрема, уточнення питань військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, посилення соціального захисту військовослужбовців під час отримання медичної допомоги та після звільнення з полону, уточнення обов`язків органів місцевого самоврядування, місцевих державних адміністрацій, військово-цивільних адміністрацій, військових адміністрацій, підприємств, установ і організацій та громадян України під час проведення мобілізації.

Цим Законом було внесено зміни до ряду законодавчих актів України, зокрема:

- положення частини десятої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» викладено в новій редакції, згідно з якою встановлено, що громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

- статтю 22 в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» викладено в новій редакції, зокрема абзацом сьомим частини третьої встановлено, що інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.

Отже, відповідальність за встановлені правопорушення, а саме за не уточнення адреси проживання, номеру засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти) та інших персональних даних, у встановлений Законом № 3633-ІХ строк, передбачена ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, а не ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Вказане свідчить про відсутність чіткого формулювання обвинувачення в тексті оскаржуваної постанови, оскільки постанова містить відомості про склад виявленого порушення, яке не регулюється тією нормою Закону, на яку посилався відповідач під час її прийняття. Однак, таке формулювання є важливою умовою справедливого та об`єктивного розгляду справи, є необхідним для реалізації права на захист, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Зокрема, у рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

Разом з тим, суд враховує, що згідно з відомостями застосунку «Резерв+», сформованими 11 липня 2024 року та 07 лютого 2025 року, позивач перебуває на обліку як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_3 (Ананьїв); має відстрочку до 08 травня 2025 року, тип відстрочки п. 1 ч. 3 ст. 23; дата уточнення даних 11 липня 2024 року.

Станом на 10 лютого 2025 року облікові дані позивача були оновлені в мобільному застосунку для уточнення облікових даних та отримання обмеженої інформації з реєстру «Оберіг» «Резерв+», що свідчить про відсутність підстав для «уточнення облікових даних» станом на день виявлення відповідачем такої обставини, оскільки відсутні відомості про те, що з часу їх останнього оновлення вони змінювалися. При цьому відповідач не зазначив у спірній постанові та не довів суду наявність облікових даних стосовно ОСОБА_1 , які змінилися та підлягали уточненню як станом на день виникнення такого обов`язку у відповідача, так і станом на день прийняття такої постанови.

Щодо обов`язку позивача з`явитися для оновлення даних з огляду на те, що такі дані оновлені, про що наявна відповідна інформація у застосунку «Резерв+» суд зазначає таке.

Суд зауважує, що таке оновлення не виключає обов`язок громадянина у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з`явитися у зазначені у ній місце та строк, що встановлений в абзаці восьмому частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Тобто відповідач для уточнення персональних даних мав право викликати позивача, навіть якщо метою виклику не є безпосередньо проходження медичного огляду, проте такий виклик повинен бути здійснений за визначеною у законодавстві процедурою, зокрема шляхом вручення відповідної повістки.

Однак, така процедура відповідачем не була дотримана. Матеріали справи доказів зворотного не містять.

Водночас суд звертає увагу, що приміткою до статті 210 КУпАП вказано, що положення статей 210, 210-1 цього Кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

З огляду на це суд зазначає, що, застосувавши до позивача адміністративне стягнення за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 210 КУпАП, відповідач не зазначив у спірній постанові чим встановлено факт фактичного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_2 , - за адресою відмінною від зареєстрованого/задекларованого місця його проживання, а відсутність такої вказівки є перешкодою для перевірки судом можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних військовозобов`язаного шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Більш того, належних та достовірних у розумінні статтей 73, 74 КАС України доказів правомірності прийняття спірної постанови відповідач також не надав.

З огляду на це суд наголошує, що сама по собі оскаржувана постанова не може бути єдиним та достатнім доказом вчинення правопорушення.

Однак, відповідач не надав суду доказів, з яких можна було б встановити, що дії позивача належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 210 КУпАП.

Відповідно до приписів чинного законодавства матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, повинні містити достатню сукупність належних, допустимих, достовірних доказів, з яких буде вбачатися, які саме військово-облікові дані не оновив позивач станом на день прийняття спірної постанови, а також відсутність можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних військовозобов`язаного шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

При цьому, з огляду на презумпцію протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, що закріплена у частині другій статті 77 КАС України, обов`язок доведення вчинення особою відповідного правопорушення, а отже і обов`язок доведення правомірності власного рішення, покладається саме на суб`єкта владних повноважень.

З доказів, що містяться у матеріалах справи, неможливо встановити та дійти обґрунтованого висновку про наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого цією статтею.

За цих обставин суд висновує, що в межах цієї справи відповідач не надав доказів на підтвердження правомірності свого рішення, а суд із наявних у справі матеріалів не встановив обставин, які б свідчили про зворотне.

Суд наголошує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.

Верховним Судом в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 337/3389/16-а було викладено позицію, відповідно до якої постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для позивача, що знаходиться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за вказане адміністративне правопорушення (правова позиція Верховного Суду в постанові від 21 грудня 2018 року у справі № 263/15738/16-а).

Таким чином, дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, обов`язок доказування правомірності складання постанови про адміністративне правопорушення, наявності в діях особи складу правопорушення покладено законом на відповідача.

Європейський суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави.

Крім того, у рішенні від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010 Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (пункт 4.1).

Верховний суд в постанові від 08 липня 2020 року по справі № 463/1352/16-а, в якій зазначив, що «процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень чинного на момент виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача як на суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, оскільки у даному разі оскаржується рішення суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності цього рішення законодавством покладено на відповідача.

Однак, відповідач цього обов`язку не виконав.

Відповідно до статті 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

В силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Оскільки суб`єкт владних повноважень не надав доказів, які підтверджують вчинення позивачем адміністративного правопорушення, всі сумніви стосовно доведеності вини особи повинні тлумачитися на її користь.

Враховуючи викладене, оскільки доводи позивача не спростовані відповідачем, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Відповідно до частини першої статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статі 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем під час звернення до суду сплачено судовий збір у розмірі 605 гривень 60 коп., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.9 зворотний).

З урахуванням процесуальних норм щодо розподілу судових витрат, оскільки позовна заява підлягає задоволенню, з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 605,60 гривень.

На підставі викладеного, керуючись статтею 210 КУпАП, статтями 72, 77, 139, 244 -246, 262, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та скасування рішеннязадовольнити.

Скасувати постанову № 1818 від 10 лютого 2025 року про визнання винним та накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с-ще. Біляївка Одеської області; паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , виданий 12 липня 2019 року органом видачі 5123; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , судовий збір в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп., сплачений ним за подачу позовної заяви до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Згідно частини четвертої статті 286 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

У відповідності до підпункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу VІІ Перехідних положень КАС України до визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів), можливості вчинення передбачених цим Кодексом дій з використанням підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляд.

Відомості про сторін та інших учасників справи на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 246 КАС України:

Позивач: Представник позивача - адвокат:Тарасенко Віталій Георгійович; місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ОСОБА_5 , адреса робочого місця: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3
Відповідач:ІНФОРМАЦІЯ_2 ; місцезнаходження: АДРЕСА_5 ;ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_4

Копію рішення суду невідкладно вручити/надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 251 КАС України.

Повний текст рішення суду складено 04 серпня 2025 року.

Суддя О.О. Желясков

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20___ року.

Оригінал рішення суду знаходиться в матеріалах адміністративної справи № 491/422/25 Ананьївського районного суду Одеської області.