Справа № 640/26236/19
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2025 року Київ № 640/26236/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Басая О.В., суддів Войтовича І.І. та Марича Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного адміністративну справу за позовом Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Фонд державного майна України, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (далі - АТ "ОГХК", позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - КМУ, відповідач), треті особи: Фонд державного майна України, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (далі - треті особи), в якому просило: визнати пункт 3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 4 грудня 2019 року № 1015, яка набрала чинності 17 грудня 2019 року, незаконним та скасувати.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що фактично відповідачем зобов`язано, в тому числі позивача, здійснити відрахування частки чистого прибутку у розмірі базового нормативу 90 % на виплату дивідендів з порушенням строків, визначених законом та Статутом і вже після того, як останнім виконано свій обов`язок в повному обсязі шляхом сплати частки чистого прибутку за 2018 рік у розмірі, визначеному законодавством на момент сплати. Також позивач посилається на порушення встановленого порядку прийняття спірної постанови.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021, у задоволені позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.09.2023 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2021 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.

Супровідним листом від 03.10.2023 № 640/26236/19/48293/23 адміністративну справу № 640/26236/19 надіслано до Київського окружного адміністративного суду.

Адміністративна справа № 640/26236/19 надійшла до Київського окружного адміністративного суду. Автоматизованою системою документообігу суду визначено Басая О.В. головуючим суддею, який буде розглядати цю адміністративну справу.

Ухвалою суду від 03.11.2023 адміністративну справу прийнято до провадження, вирішено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження колегією у складі трьох суддів, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року закрито підготовче провадження у справі № 640/26236/19 та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання 31.10.2024 судом ухвалено подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

11.06.2024 представником позивача надано суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що у матеріалах справи міститься Висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проєкту постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", складений Управлінням фінансового законодавства Департаменту публічного права, в якому зазначено, що "згідно з пояснювальною запискою обґрунтуванням для прийняття проекту постанови є недовиконання надходжень до державного бюджету за цими платежами в обсягах, визначених Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік. Тобто, по суті за рахунок збільшення відповідних відрахувань до державного бюджету для всіх суб`єктів господарювання, на яких покладено такий обов`язок, пропонується вирішити питання щодо надходження сум до державного бюджету у розмірі невиплачених відрахувань іншими суб`єктами господарювання, які такий обов`язок не виконали".

Висновок містить також застереження, що "чистий прибуток підприємства є основним джерелом його розвитку і вилучення 90 % чистого прибутку до державного бюджету позбавляє підприємства можливості фінансування капітальних інвестицій за рахунок власних коштів, що унеможливлює оновлення матеріально-технічної бази, створення нових сучасних потужностей, зменшує рівень інвестиційної привабливості і конкурентоздатності підприємства та призводить до додаткового залучення кредитних коштів". А також: "З метою уникнення негативних наслідків як для підприємств України, так і в перспективі для економіки держави в цілому, встановлення частки відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, а також базового нормативу в розмірі 90 % потребує додаткового обґрунтування".

Висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проєкту постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" датований 09.12.2019, однак Постанова № 1015 17 грудня 2019 року (за 15 днів до закінчення 2019 року) набрала чинності й фактично змінила розмір відрахувань АТ "ОГХК" частки прибутку до Державного бюджету України у 2019 році.

Позивач просив взяти до уваги позицію Верховного Суду у справі № 640/10694/19 про визнання протиправним та нечинним абзацу першого пункту 1 постанови КМУ від 24.04.2019 № 364 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1015 в частині його застосування до ПАТ "Укрнафта" та позицію Верховного Суду в постанові від 21.09.2022 у справі № 640/11144/21

Також позивач зазначив, що, АТ "ОГХК" залишає позовні вимоги незмінними і просить суд з врахуванням позиції Окружного адміністративного суду міста Києва, викладеної в рішенні від 14.07.2021 р. по справі № 640/11144/21 за позовом Приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго" до Кабінету Міністрів України, визнати пункт 3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов КМУ" від 04.12.2019 № 1015, яка набрала чинності 17.12.2019, незаконним та скасувати в частині застосування до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія".

Від представника відповідача 28 червня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечує та просить у задоволенні позову відмовити, зазначено, що під час прийняття змін до постанови, діяв у межах повноважень, у порядку та в спосіб встановлений Конституцією та законами України, а відтак вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

05.07.2024 представником позивача надано суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач вважає відзив необґрунтованим, доводи викладені в ньому такими, що не спростовують викладене в позові, просив позов задовольнити. Також, зазначив, що відповідачем пропущено встановлений судом строк для подачі відзиву.

Щодо пропуску строку на подачі відзиву суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 37 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", інтереси Кабінету Міністрів України у судах представляє Міністерство юстиції України, якщо інше не передбачено законами України або актами Кабінету Міністрів України.

Частиною першою статті 47 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" визначено, що Секретаріат Кабінету Міністрів України здійснює організаційне, експертно-аналітичне, правове, інформаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України.

Як встановлено судом ухвала від 03.11.2023 про прийняття адміністративної справи до провадження № 640/26236/19 від Секретаріату Кабінету Міністрів України, як органу який забезпечує організаційно-технічне, інформаційне забезпечення діяльності Кабінету Міністрів України, до Міністерства юстиції України, як органу який відповідно до статті 37 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", забезпечує представництво (самопредставництво) інтересів Уряду в судах України надійшла 17.06.2024.

Тому зважаючи на вищевикладене відповідачем дотримано встановлений судом строк для подання відзиву на позовну заяву і з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи по суті, судом приймається відзив на позов.

25.07.2024 представником відповідача надано суду заперечення на відповідь на відзив, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити, підтвердив обставини, що містяться у відзиві на позов.

Треті особи правом надання пояснень по суті позовних вимог не скористались.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити, підтвердила обставини, викладені у позові, відповіді на відзив та додаткових письмових поясненнях.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав , зазначених у відзиві на позов та письмових пояснення, просив суд у задоволенні позову відмовити .

Розглянувши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, письмові пояснення, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, заслухавши пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд встановив таке.

Акціонерне товариство "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" є суб`єктом господарювання державного сектору економіки, засновником та єдиним акціонером якого є держава в особі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (частка акцій держави в статутному капіталі складає 100 %).

24 квітня 2019 року КМУ прийнято постанову № 364 "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави", пунктом 1 якої постановлено: "Затвердити базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році (далі - базовий норматив) господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, у тому числі дочірніх підприємств (далі - суб`єкти господарювання), які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток менше 50 млн. гривень, у розмірі 50 відсотків.

Для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50 млн. гривень, затвердити базовий норматив у розмірі 90 відсотків.

Для публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго", акціонерних товариств "Українська залізниця" та "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" затвердити базовий норматив у розмірі 30 відсотків".

На виконання вищезазначених вимог законодавства позивачем здійснено сплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі базового нормативу, а саме 30 % чистого прибутку (34 466 100,00 грн), що підтверджується копією платіжного доручення від 25 червня 2019 року № 183.

Водночас постановою КМУ від 4 грудня 2019 року № 1015 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", а саме пунктом 3 "Змін, що вносяться до постанов КМУ" (далі - Постанова № 1015), серед іншого, до пункту 1 постанови КМУ від 24 квітня 2019 року № 364 "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави" (Офіційний вісник України, 2019 року, № 37, ст. 1309) внесено зміни, а саме:

1) в абзаці першому слова і цифри "які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток менше 50 млн. гривень, у розмірі 50 відсотків" замінити словами і цифрами "у розмірі 90 відсотків";

2) абзац другий виключити;

3) в абзаці третьому слова "приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго", акціонерних товариств "Українська залізниця" та "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" виключити;

4) доповнити пункт абзацом такого змісту:

"Суб`єктам управління корпоративними правами держави разом із суб`єктами господарювання забезпечити сплату до державного бюджету дивідендів на державну частку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі, визначеному абзацом першим цього пункту".

У силу ч. 2 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Позивач, вважаючи, що ним виконано обов`язок з виплати дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році в порядку та строки визначені станом на момент такої сплати, а відтак пункт 3 Змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов КМУ" від 4 грудня 2019 року № 1015, є протиправним та підлягає скасуванню.

Таким чином, в межах даної справи підлягають встановленню обставини щодо правомірності застосування оскаржуваної постанови відповідача стосовно позивача - Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія".

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 113 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Згідно з пунктом 3 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону.

Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень Закону України "Про Кабінет Міністрів України" викладені, зокрема у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 826/8986/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 440/1658/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 640/19903/19, від 8 грудня 2020 року у справі № 826/11008/18, від 10 лютого 2021 року у справі № 0940/2217/18, від 16 лютого 2021 року у справі № 320/950/19, від 16 березня 2021 року у справі № 640/9677/20, від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3098/20 та від 1 грудня 2022 року у справі № 640/7578/20.

Згідно з статтею 3 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Кабінету Міністрів України визначені статями 2 та 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", відповідно до яких до основних завдань Кабінету Міністрів України належать, зокрема, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; сприяє розвитку підприємництва на засадах рівності перед законом усіх форм власності та соціальній спрямованості національної економіки; забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Правові основи управління об`єктами державної власності визначає Закон України "Про управління об`єктами державної власності" (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" об`єктами управління державної власності є, зокрема, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов`язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, сплачують до Державного бюджету України дивіденди у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, нараховані пропорційно розміру державної частки (акцій) у їх статутних капіталах.

Господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.

Частиною п`ятою статті 11 вказаного Закону визначено, що відрахування частини чистого прибутку на виплату дивідендів здійснюється згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту наведених вище норм права випливає, що КМУ є центральним органом виконавчої влади, на який покладено повноваження, зокрема щодо здійснення управління об`єктами державної власності, включаючи визначення порядку відрахування господарськими організаціями, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, частини чистого прибутку, отриманого за підсумками календарного року, на виплату дивідендів до Державного бюджету України.

Як встановлено cудом та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, на виконання положень статей 5-2 і 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" постановою КМУ від 12 травня 2007 року № 702 затверджено Порядок формування та реалізації дивідендної політики держави (далі - Порядок № 702), яким визначено механізм формування Мінекономрозвитку разом з Мінфіном дивідендної політики держави, її реалізації суб`єктами управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі господарських організацій.

Дія цього Порядку поширюється на всі господарські організації з державною часткою у статутному капіталі, а також на господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких належить господарським товариствам, державна частка у статутному капіталі яких становить 100 відсотків, у тому числі на дочірні підприємства.

Згідно з пунктом 6 Порядку № 702 базові нормативи частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році, становлять не менш як 30 відсотків чистого прибутку.

Пунктом 8 Порядку № 702 встановлено, що базові нормативи частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році, затверджуються щороку Кабінетом Міністрів України за поданням Мінекономрозвитку та доводяться до відома суб`єктів управління корпоративними правами держави.

Кабінетом Міністрів України 24 квітня 2019 року прийнято Постанову № 364, відповідно до якої затверджено базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році (далі - базовий норматив) господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, у тому числі дочірніх підприємств (далі - суб`єкти господарювання), які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток менше 50 млн. гривень, у розмірі 50 відсотків.

Для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50 млн. гривень, затверджено базовий норматив у розмірі 90 відсотків.

Для публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго", акціонерних товариств "Українська залізниця" та "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" затверджено базовий норматив у розмірі 30 відсотків.

Як встановив суд та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році позивачем отримано прибуток у сумі 114 887,00 грн. Згідно з платіжним дорученням від 25 червня 2019 року № 183 позивачем сплачено до Державного бюджету України дивіденди у сумі 34 466,10 грн у визначений законодавством строк на виконання Постанови № 364 відповідно до редакції, чинної станом на момент сплати дивідендів за 2018 рік. Інша частина прибутку була спрямована: до резервного капіталу: - 5 744,35 грн.; до фонду матеріального заохочення - 22 977,40 грн; до фонду розвитку виробництва - 51 699,15 грн.

У подальшому постановою КМУ від 4 грудня 2019 року № 1015, серед іншого, до пункту 1 Постанови № 364 внесено зміни, а саме:

1) в абзаці першому слова і цифри "які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток менше 50 млн. гривень, у розмірі 50 відсотків" замінити словами і цифрами "у розмірі 90 відсотків";

2) абзац другий виключити;

3) в абзаці третьому слова ", приватного акціонерного товариства "Укргідроенерго", акціонерних товариств "Українська залізниця" та "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" виключити;

4) доповнити пункт абзацом такого змісту:

"Суб`єктам управління корпоративними правами держави разом із суб`єктами господарювання забезпечити сплату до державного бюджету дивідендів на державну частку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі, визначеному абзацом першим цього пункту".

Отже, Постановою № 1015 (яка набрала чинності 17 грудня 2019 року) фактично змінено розмір відрахувань позивачем частки прибутку до Державного бюджету України у 2019 році.

Суд зазначає, що оскаржуваний позивачем пункт 3 Постанови № 1015 встановлює відрахування у 2019 році частки чистого прибутку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, але його чинність не обмежена 2019 роком, відтак, його дія не завершилась з визначеного у ньому моменту, а саме - завершенням року, на який розповсюджувалась його дія, тобто спірний акт фактично не втратив чинність станом на час розгляду і вирішення спору в суді.

Для оскарження нормативно-правових актів суб`єктів владних повноважень закон передбачає особливий порядок адміністративного провадження, який встановлено статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини першої цієї статті такий порядок поширюється на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим; законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відповідно до частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом усього строку їх чинності.

Зі змісту положень вказаної статті випливає, що за загальним правилом, оскаржувати можна чинні нормативно-правові акти, проте, не підлягають оскарженню нормативно-правові акти, які втратили чинність.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду (частина друга статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду, викладеної у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/8985/17, дія нормативно-правового акта має вплив на права та обов`язки осіб, на яких поширюється його дія, як на дату набрання чинності актом, так і упродовж перспективної дії цього документа. Суб`єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, коли нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини, внаслідок яких, з погляду суб`єкта правовідносин, відбувається порушення його прав та/чи законних інтересів.

Дія нормативно-правового акта є постійною тривалий час і не обмежується його разовим застосуванням. Відповідно, чинним нормативно-правовим актом суб`єктивні права, свободи чи інтереси можуть порушуватися неодноразово, тобто постійно, упродовж усього часу чинності такого акту.

Факт порушення прав, свобод чи інтересів, у разі дії чинного нормативно-правового акта може мати триваючий характер. Оскільки чинний нормативно-правовий акт може обумовлювати триваюче порушення суб`єктивних прав, свобод чи інтересів, то, відповідно, строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи треба розраховувати від усього часу чинності (тривалості дії) нормативно-правового акта.

Отже, обчислюючи строк звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження нормативно-правового акта необхідно брати до уваги багаторазове застосування та триваючу дію (тривала чинність) нормативно-правового акта; дійсність факту перебування суб`єкта у відносинах, які регулюються нормативно-правовим актом; дату факту порушення прав, свобод, інтересів, тобто - коли саме особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів; чи є чинним нормативно-правовий акт, яким порушено права, свободи, інтереси особи (позивача); чи перебуває особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду; коли вступила особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і, коли з них вибула.

У разі оскарження нормативно-правового акта строк такого оскарження буде вимірюватися усім часом чинності цього нормативно-правового акта.

Вищенаведений правовий висновок застосовано, зокрема у постановах Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі № 826/16725/17, від 13 березня 2020 року у справі № 826/27282/15 та від 15 квітня 2020 року у справі № 1440/2398/18.

Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 травня 2021 року у справі № 826/16053/16, відповідно до якого право позивача на розгляд його позову по суті та оцінка правомірності нормативно-правового акта, чинного на момент звернення з позовом, враховуючи положення пункту "б" частини першої статті 238, частини третьої статті 264, частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, охоплює собою безумовний обов`язок суду оцінити всі мотиви такого позову та, відповідно, оскаржуваний нормативно-правовий акт на предмет його відповідності статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, застосувавши ефективний спосіб захисту прав позивача.

Як випливає зі змісту спірної Постанови № 1015, КМУ не визначав період її дії, не обмежував її чинність з посиланням на певний строк чи настання певної події (закінчення 2019 року). Крім того, згідно відомостей, що містяться на офіційному сайті Верховної Ради України (zakon.rada.gov.ua) спірна постанова КМУ на момент розгляду цієї справи у суді визначена як чинна.

Отже, чинність спірної постанови не обмежена 2019 роком і станом на день розгляду справи є чинною.

Як встановлено судом та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році позивачем отримано прибуток у сумі 114 887,00 грн. Згідно з платіжним дорученням від 25 червня 2019 року № 183 позивачем сплачено до Державного бюджету України дивіденди у сумі 34 466,10 грн у визначений законодавством строк на виконання Постанови № 364 відповідно до редакції, чинної станом на момент сплати дивідендів за 2018 рік.

У подальшому, постановою КМУ від 4 грудня 2019 року № 1015 (яка набрала чинності 17 грудня 2019 року) фактично змінено розмір відрахувань позивачем частки прибутку до Державного бюджету України у 2019 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 185-V, об`єктами управління державної власності є, зокрема, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 185-V, суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, Кабінет Міністрів України.

Приписами ч. 5 ст. 11 Закону № 185-V визначено, що господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов`язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, до 1 травня року, що настає за звітним, приймають рішення про відрахування не менше 30 відсотків чистого прибутку на виплату дивідендів.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, сплачують до Державного бюджету України дивіденди у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, нараховані пропорційно розміру державної частки (акцій) у їх статутних капіталах.

Господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.

Як було зазначено вище, відрахування частини чистого прибутку на виплату дивідендів здійснюється згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На виконання ст. 11 Закону № 185-V Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 702 затверджено Порядок формування та реалізації дивідендної політики держави (надалі - Порядок № 702), яким визначено механізм формування Мінекономрозвитку разом з Мінфіном дивідендної політики держави, її реалізації суб`єктами управління корпоративними правами, що належать державі у статутному капіталі господарських організацій.

Дія цього Порядку поширюється на всі господарські організації з державною часткою у статутному капіталі, а також на господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких належить господарським товариствам, державна частка у статутному капіталі яких становить 100 відсотків, у тому числі на дочірні підприємства.

З урахуванням галузевих особливостей, виду господарської діяльності та обсягу прибутку, одержаного господарськими організаціями за минулі роки, на підставі показників, передбачених державним бюджетом і основними напрямами бюджетної політики на наступний бюджетний період, та прогнозних і програмних документів економічного і соціального розвитку суб`єкти управління корпоративними правами держави щороку до 20 березня готують і подають Мінекономіки пропозиції щодо встановлення базових нормативів частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році (п. 5 Порядку № 702).

Згідно з п. 6 Порядку № 702, базові нормативи частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році, становлять не менш як 30 відсотків чистого прибутку.

З аналізу наведених законодавчих положень випливає, що порядок відрахування господарськими товариствами та організаціями з державною часткою у статутному капіталі частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, має свою чітко визначену процедуру, яка передбачає певні етапи: (1) подання до Мінекономіки до 20 березня пропозицій; (2) щорічне затвердження Кабінетом Міністрів України за поданням Мінекономіки базових нормативів частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році; (3) виплата дивідендів безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств.

Відтак виплата дивідендів до Державного бюджету України у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, у силу наведених законодавчих положень, завершується не пізніше 1 липня року, що настає за звітним.

Як було зазначено вище, первісно базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, для позивача встановлено Постановою Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364 у розмірі 30 відсотків.

Натомість Постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1015 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364, якими розмір дивідендів, який підлягає сплаті за 2018 рік, склав вже 90 %.

Отже, лише з 04.12.2019 Кабінетом Міністрів України встановлено розмір дивідендів, який підлягає сплаті позивачем за 2018 рік, у розмірі 90 %, що суперечить наведеним законодавчим положенням, згідно з якими, процедура відрахування господарськими товариствами та організаціями з державною часткою у статутному капіталі частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, завершується не пізніше 1 липня року, що настає за звітним.

Так, рішенням Європейського Суду з прав людини у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" постановлено, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною права власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для дотримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати так.

При цьому найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Jatridis v. Greece) [ВП], № 31107/96, пункт 58, ЄСПЛ 1999-II).

З приводу викладеного, суд звертає увагу на твердження представника позивача про те, що на виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364 позивачем здійснило виплату дивідендів за 2018 рік у розмірі 30 %, що не заперечувалось представником відповідача під час судового розгляду справи.

Разом з тим наявні у матеріалах справи докази не свідчать, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, під час визначення базового нормативу для позивача дотримано процедуру збирання необхідних даних, їх аналізу Мінекономрозвитку з наступним внесенням останнім пропозиції щодо величини базового нормативу на відповідний рік для подальшого затвердження Кабінетом Міністрів України. При цьому з наведених норм права випливає, що базові нормативи для кожного відповідного суб`єкта господарювання повинні встановлюватися з урахуванням: галузевих особливостей, виду господарської діяльності, обсягу прибутку. Ці критерії повинні бути зважені проти показників, передбачених державним бюджетом і основними напрямами бюджетної політики на наступний бюджетний період, прогнозних і програмних документів економічного і соціального розвитку.

При цьому у висновку Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту Постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 09.12.2019 зазначено, що оскільки проектом Постанови пропонується збільшення розміру відрахувань частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями до державного бюджету, а також базового нормативу у 2018 році для відповідних господарських товариств до 90 %, то, на думку посадових осіб Міністерства юстиції України, треба враховувати, що чистий прибуток підприємства є основним джерелом його розвитку і вилучення 90 % чистого прибутку до державного бюджету позбавляє підприємства можливості фінансування капітальних інвестицій за рахунок власних коштів, що унеможливлює оновлення матеріально-технічної бази, створення сучасних потужностей, зменшує рівень інвестиційної привабливості і конкурентноздатності підприємств та призводить до додаткового залучення кредитних коштів. Відтак, як зазначено у даному висновку, з метою уникнення негативних наслідків як для підприємств України, так і перспективі для економіки держави в цілому, встановлення частки відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями, а також базового нормативу у розмірі 90 % потребує додаткового обґрунтування.

Також з наявних у матеріалах справи доказів не випливає те, що наведені висновки Міністерства юстиції України враховано Кабінетом Міністрів України.

Як наслідок, суд дійшов висновку, що у Кабінету Міністрів України були відсутні законодавчо мотивовані підстави для внесення до Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364 змін Постановою Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1015 в частині збільшення розміру дивідендів, які підлягають сплаті позивачем за 2018 рік, з огляду на невідповідність останньої в оскаржуваній частині положенням ч. 5 ст. 11 Закону № 185-V у зв`язку із завершенням станом на 04.12.2019 процедури відрахування господарськими товариствами та організаціями з державною часткою у статутному капіталі частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, за 2018 рік, а також за відсутності доказів, які б обґрунтовували належність розміру дивідендів, встановлений для позивача оскаржуваною Постановою.

Щодо процедурних порушень під час прийняття оскаржуваної Постанови, допущених Кабінетом Міністрів України, суд зазначає таке.

Приписами п. п. 18 та 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; а індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.05.2020 у справі № 804/340/18, законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватись як нормативно-правовий акт, так й інший офіційний письмовий документ, який відповідає сукупності певних ознак, зокрема таких як: 1) прийняття уповноваженим на це регуляторним органом; 2) встановлення, зміна чи скасування норм права; 3) застосування неодноразово та щодо невизначеного кола осіб.

Так, предметом оскарження у межах даної адміністративної справи є п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1015 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", яким у п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364 "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави" внесено зміни (в частині, що стосується позивача").

З приводу викладеного суд звертає увагу, що окремі положення Постанови Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364 "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави" вже були предметом судового розгляду у межах адміністративної справи № 640/10694/19.

Під час судового розгляду адміністративної справи № 640/10694/19 рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.03.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суд від 24.06.2020, встановлено, що Постанова Кабінету Міністрів України від 24.04.2019 № 364 "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави" є регуляторним актом. Отже, Постанова Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1015 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України", якою вносяться зміни до регуляторного акта, за своєю правовою природою також є регуляторним актом.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений; проект регуляторного акта не був поданий на погодження із уповноваженим органом.

Аналіз Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" свідчить, що прийняттю регуляторного акта передує відповідна законодавчо визначена процедура, яка включає в себе, з-поміж іншого, погодження регуляторного акта з Державною регуляторною службою України, здійснення аналізу регуляторного впливу, повідомлення про оприлюднення та матеріалів до проекту.

У свою чергу матеріали справи не містять доказів того, що оскаржувана Постанова винесена з належним аналізом регуляторного впливу, а проект регуляторного акта оприлюднено у встановленому порядку. Вказане свідчить про те, що відповідачем порушено принцип прозорості та врахування громадської думки, який полягає у відкритості для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковому розгляді регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковості та своєчасності доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

За висновком суду такі порушення, допущені відповідачем під час прийняття оскаржуваної Постанови, є самостійною підставою для визнання останньої протиправною та нечинною.

Також колегія суддів враховує, що у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 640/10694/19 Верховний Суд погодився із рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 березня 2020 року та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2020 року, якими задоволено частково адміністративний позов ПАТ "Укрнафта", а саме: визнано протиправним та нечинним абзац перший пункту 1 постанови КМУ від 24 квітня 2019 року № 364 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2019 року № 1015 в частині його застосування до ПАТ "Укрнафта".

Так само Верховний Суд постановою від 21 вересня 2022 року у справі № 640/11144/21 залишив без змін рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року, якими задоволено позов ПАТ "Укргідроенерго", а саме - визнано протиправним та нечинним пункт 3 Змін, що вносяться до постанов КМУ, затверджених постановою КМУ від 4 грудня 2019 року № 1015 у частині його застосування до ПАТ "Укргідроенерго". У цій справі позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2021 року.

Суд критично ставиться до тверджень представника відповідача про те, що Кабінету Міністрів України, як вищому органу виконавчої влади, який забезпечує управління об`єктами державної власності, надано виключні дискреційні повноваження щодо затвердження та визначення розміру базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у відповідному році господарських товариств та суд не вправі втручатися у вирішення вказаного питання.

Щодо судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно з якою, національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom).

При цьому треба також враховувати позицію Європейського Суду з прав людини щодо дискреційних повноважень, сформульовану наступним чином: закон, який надає дискреційні повноваження, не є сам по собі несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження і спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити особі належний захист від свавільного втручання влади (рішення ЄСПЛ від 24.03.1988 у справі "Олссон против Швеції" ("Olsson v. Sweden").

До того ж у рішеннях у справах "Amann v. Switzerland" та "Rotaru v. Romania" Суд вказує на те, що в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією.

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що "Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями треба розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом".

В окремій думці судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по справі № 800/156/16 від 24.04.2018 зроблено висновок, що орган влади, використовуючи дискреційні повноваження, зобов`язаний повно і правильно оцінювати обставини, наявні у справі факти та правильно застосовувати до встановлених фактів чинні правові норми, не допускаючи при цьому зловживання владою у процесі прийняття відповідного рішення, в основі якого мають бути закладені конкретно визначені публічні інтереси. А завданням суду є належний та ефективний контроль відповідності таких дій закону й принципам права задля забезпечення дотримання таким органом прав особи, що звернулася за захистом.

Згідно з приписами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першою та другою статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як випливає з наявного у матеріалах справи платіжного доручення від 21 грудня 2019 року № 5066, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 921,00 грн, який підлягає присудженню на користь останнього у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та нечинним п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1015 "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" в частині його застосування до Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія".

Зобов`язати Кабінет Міністрів України невідкладно після набрання рішенням суду законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним в окремій його частині у виданні, в якому було офіційно оприлюднено нормативно-правовий акт відповідно до вимог статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України.

Стягнути на користь Акціонерного товариства "Об`єднана гірничо-хімічна компанія" (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Сурікова, буд. № 3) судові витрати у розмірі 1 921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одну гривню) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. № 12/2).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий суддя Басай О.В.

Суддя Войтович І. І.

Суддя Марич Є.В.