Справа № 380/10807/25
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

30 липня 2025 рокусправа № 380/10807/25

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Чаплик І.Д.,

секретар судового засідання Драганчук О.В.,

за участю:

представника позивача Філіпович С.Г.,

представника відповідача Цап П.М.,

представника третьої особи Філіпович С.Г.

розглянув у підготовчому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження клопотання відповідача про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Споживчого кооперативу "Геофізик" про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и л а

ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до суду із позовом до Львівської міської ради (адреса місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1 ; ), в якому просить:

зобов`язати Львівську міську раду визнати право постійного користування земельною ділянкою №35 площею 0,1 га, що знаходиться в м. Львові, по вул. Абхазькій в споживчому кооперативі Геофізик з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва з координатами кутів повороту в СК 63.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 є членом споживчого кооперативу СК «Геофізик» і користувачем земельної ділянки №35 плошею 0,1 га, користувачем якої є також СК «Геофізик» на підставі «Акта на право пользование землей», що зареєстрований державою за №84 .01.10.1967 та довідкою від 17.09.2024, виданою Головним управлінням Держгеокадастру у Львівській області. Зазначає, що для юридичного закріплення права постійного користування земельною ділянкою, як частини земельної ділянки СК «Геофізик», надав до Львівської міської ради вимогу про оформлення в місячний термін права постійного користування на вказану земельну ділянку за позивачем на підставі ч.1 ст.92 Земельного кодексу України. До вимоги подав підтверджуючі документи, а в подальшому за відсутності відповіді подав також інформаційний запит, який теж залишено без реагування. Просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 03 червня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідач 06.06.2025 подав клопотання про закриття провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, покликаючись на те, що спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини не пов`язані зі здійсненням відповідачем владної управлінської функції, а сама суть спору зводиться до вирішення питання про наявність у позивача права на користування земельною ділянкою.

Відповідач проти позовних вимог також заперечив з підстав, заявлених у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 18.06.2025. Відзив мотивовано тим, що нормами статті 92 Земельного кодексу України не визначено право органу місцевого самоврядування передавати громадянам чи споживчим кооперативам земельні ділянки комунальної власності на праві постійного користування. Враховуючи те, що земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,1 га в СК «Геофізик» є вільною від забудови, то оформлення землекористування даною земельною ділянкою може бути здійснено шляхом відведення земельної ділянки, першим етапом якого є отримання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, виключно вказане товариство має право на оформлення земельної ділянки, межі якої визначені, оскільки правонаступником у користуванні зазначеною земельною ділянкою є СК «Геофізик». Враховуючи те, що клопотання від СК «Геофізик» про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у Львівську міську раду не надходило, а тому рішення органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки - відсутнє, а також відсутнє відповідне погодження уповноважених органів влади. Отже, у позивача відсутнє право на оформлення земельної ділянки в постійне користування.

Окрім цього, відповідач зазначає, що суд не вправі приймати рішення про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою, так як дане питання належить до виключної компетенції Львівської міської ради, а також суперечить вимогам чинного законодавства України. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/5635/13-ц визначено, що суд не може підміняти собою інші органи, уповноважені законом вирішувати питання про оформлення прав на землю.

Щодо вимоги позивача від 13.11.2024 № 3-К-64381-2403 про визнання Львівською міською радою за ОСОБА_2 права постійного користування земельною ділянкою № НОМЕР_2 площею 0,1 в СК «Геофізик» в м. Львові по вул. Абхазькій з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і гаражного будівництва», то зазначає, що управлінням земельних ресурсів надано відповідь позивачу листом від 21.11.2024 № 2403 вих-167488, в межах строку, визначеного законом, в якій зазначено, що громадяни України або споживчі товариства за рішенням органів місцевого самоврядування не вправі набувати із земель комунальної власності права постійного користування на земельні ділянки. Також у відповідь на запит позивача від 27.12.2024 №3-К-ЗПІ-1970-2403 управління земельних ресурсів листом від 03.01.2025 № 2403-вих-687 повідомило, що за результатами розгляду його звернення від 13.11.2024 № 3 К-64381-2403 про визнання права постійного користування земельною ділянкою № НОМЕР_2 у СК «Геофізик» на вул. Абхазькій Львівською міською радою відповідних рішень не приймалось, та повідомлено, що на звернення (вимогу) від 13.11.2024 № 3 К-64381-2403 позивачу надано детальні роз`яснення щодо порушеного його питання.

20.06.2025 представником відповідача подано клопотання про перехід до розгляду справи у загальному позовному провадженні.

Суд, при розгляді матеріалів справи дійшов висновку про перехід зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження для належного розгляду справи та з`ясування всіх обставин по справі, про що постановлено ухвалу від 23.06.2025, підготовче засідання призначено на 16.07.2025.

Протокольною ухвалою від 16.07.2025 суд залучив третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Споживчий кооператив "Геофізик" (79024, м. Львів, вул. Туркменська, 12/2 ).

16.07.2025 розгляд справи відкладено до 30.07.2025.

Протокольною ухвалою від 30.07.2025 суд відмовив в задоволенні клопотання позивача про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав клопотання про закриття провадження в справі згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України з підстав, викладених у заяві.

Представник позивача та третьої особи надав пояснення щодо юрисдикції даного спору адміністративному суду. Підтвердив обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та зазначив, що позивач має право постійного користування спірною земельною ділянкою на підставі ч.1 ст. 92 Земельного кодексу України, яке і просить зобов`язати Львівську міську раду визнати за позивачем.

При вирішенні клопотання відповідача, суд виходить з такого.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 свого рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. Отже, поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частинами 1 та 2 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 5 статті 5 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін публічно-правовий спір означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п.2 ст.4 КАС України).

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно- владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Разом з тим, неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Така правова позиція неодноразово була викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 20 вересня 2018 року у справі № 813/1076/17, від 14 листопада 2018 року у справі № 817/986/17, від 21 листопада 2018 року у справі № 520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі № 820/3534/17.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16, а також в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 826/6396/17.

Звертаючись з позовом в даній справі позивач просить зобов`язати Львівську міську раду визнати право постійного користування земельною ділянкою №35 площею 0,1 га, що знаходиться в м. Львові, по вул. Абхазькій в споживчому кооперативі Геофізик з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва з координатами кутів повороту в СК 63.

Отже, за змістом позовних вимог позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного, на його думку, права володіти земельною ділянкою. В судовому засіданні представником позивача підтверджено, що позивач вибрав саме такий спосіб захисту порушеного права шляхом визнання права постійного користування земельною ділянкою, оскільки вважає, що має таке право на підставі ч.1 ст.92 Земельного кодексу України, а не шляхом подання заяви до відповідача про відведення земельної ділянки.

Отже, позовні вимоги позивача спрямовані фактично на усунення перешкод у реалізації свого права на користування земельною ділянкою шляхом оформлення такого права користування на підставі рішення суду. З огляду на викладене, предметом цього спору є поновлення цивільних прав позивача у сфері земельних відносин. Тобто, захист цивільного приватного права є домінуючим у вказаному спорі.

Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України (далі також ЗК України) земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Відповідно до частини 1 статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Стаття 152 ЗК України визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 статті 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Судом також з`ясовано, що відповідно до рішення виконкому Львівської обласної ради від 05.04.1968 № 231 «Про відвод земельних ділянок організаціям м. Львова в Пустомитівському та Яворівському районах», яким Західно-Українській геофізичній розвідувальній експедиції виділено у користування земельну ділянку площею 4,9 га та виданий на підставі нього державний акт на право користування від 20.06.1968, а також рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 21.05.1991 № 252 «Про передачу землі, виділеної під колективні сади та городи підприємствам та організаціям, садівничо-городнім кооперативам» користувачем земельної ділянки площею 4,88 га була Західно-Українська геофізична розвідувальна експедиція. Правонаступником у користуванні зазначеною земельною ділянкою є СК «Геофізик».

Також, відповідно до довідки із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподілу їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями № 8902/169/18 від 07.12.2018 Відділу у м. Львові ГУ Держгеокадастру у Львівській області, земельна ділянка знаходиться в користуванні Садових ділянок Західного українського геологорозвідувального управління «Геофізик» без належного оформлення правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Шевченківського району у м. Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради № 51 від 06.02.1998 «Про інвентаризацію земель м. Львова»).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується користування спірною земельною ділянкою СК «Геофізик», тобто між сторонами існує спір щодо права користування на земельну ділянку. а спір між сторонами у справі не є публічно-правовим. При цьому суд вважає необгрунтованими доводи позивача щодо відсутності спору на спірну земельну ділянку між позивачем та третьою особою, оскільки наявність права постійного користування земельною ділянкою в однією особи виключає оформлення аналогічного права користування за іншою особою.

За правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладеною, зокрема, у постановах від 14.03.2018 у справі № К/9901/5888/18 (363/2449/14-а) (провадження № 11-98апп), від 08.05.2018 у справі № 341/551/16-ц (провадження № 14-109цс18), від 06.11.2019 у справі № 620/3487/18 (провадження № 11-418апп19) та від 06.02.2018 у справі № К/9901/2561/18 (804/7342/14). у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

У постанові від 16.09.2020 у справі № 804/8836/17 при визначенні юрисдикції спору Велика Палата Верховного Суду зазначила:

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до приписів частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Отже, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи державної влади, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої зазначеної статті).

Згідно з частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними дій суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи наведені вище нормативні положення, не є публічно-правовим спір за участю суб`єкта владних повноважень та суб`єкта приватного права фізичної особи, в якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини не пов`язані зі здійсненням відповідачем владної управлінської функції, а сама суть спору зводиться до вирішення питання про наявність у позивача права на користування земельною ділянкою та подальшу її передачу у власність позивача, про що прямо зазначено у позові, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Розмежовуючи предметну юрисдикцію справ суди повинні не лише врахувати суб`єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб`єкта владних повноважень, а й в першу чергу виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу вищевикладеного суд приходить до висновку, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 239 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини 1 статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Оскільки суд дійшов висновку, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, провадження у справі підлягає закриттю згідно з пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України. Водночас, згідно з вимогами частини 1 статті 239 КАС України, суд роз`яснює позивачеві, що його заява підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною 2 статті 239 КАС України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до частини 2 статті 238 КАС України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України Про судовий збір сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки на час постановлення ухвали про закриття провадження у справі відсутнє клопотання особи, яка його сплатила, питання про повернення судового збору буде вирішуватися після надходження відповідного клопотання.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 19, 238, 239, 241, 243, 248, 256, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в :

клопотання Львівської міської ради про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Споживчого кооперативу "Геофізик" про зобов`язання вчинити дії.

Роз`яснити позивачу, що цей спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною вимогою не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення суддею.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені статями 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог п. 3 розділу VI Прикінцеві положення, підп. 15.5 п. 15 розділу VIІ Перехідні положення цього Кодексу.

Повний текст ухвали складено 04.08.2025.

СуддяЧаплик Ірина Дмитрівна