Справа № 260/2440/25
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2025-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 серпня 2025 року м. Ужгород№ 260/2440/25
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника Касинець Василини Володимирівни (далі представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому просить:

1) визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою;

2) визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині призову та зарахування до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 ;

3) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу та звільнити його з військової служби;

4) стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.;

5) стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2711,20 грн сплаченого судового збору та 10000 грн витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 частини третьої статті 23 Закону України, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.

Відповідно до пункту 59 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою КМУ від 16 травня 2024 року №560 (в редакції чинній станом на 11 листопада 2024 року), відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Враховуючи, що позивач являється здобувачем освіти, а саме: студентом ТОВ «Заклад вищої освіти Східно-європейський слов`янський університет» та здобуває рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти, у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», він вирішив реалізувати своє право на оформлення відстрочки за допомогою електронного кабінету військовозобов`язаного.

Згідно роз`яснень Міністерства оборони України, застосунок «Резерв+» є електронним кабінетом військовозобов`язаного. Постанова, яка врегульовує функціонування застосунку, прийнята 10 травня 2024 року. Наразі інформація постанови має обмеження доступу, тому текст не можна проглянути публічно. Також функціонування застосунку регулюється Наказом Міністра оборони України від 29 квітня 2024 року про створення інформаційно-комунікаційної системи для доступу до електронного кабінету військовозобов`язаного.

Таким чином, подавши відповідний запит в застосунку «Резерв+», у позивача в електронному кабінеті військовозобов`язаного з`явилася відмітка про отримання відстрочки до 07 лютого 2025 року на підставі п. 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується витягом з додатку «Резерв+», сформованим 11 листопада 2024 року.

20 листопада 2024 року ОСОБА_1 зупинили працівники поліції разом з працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 та повідомили, що в нього наявні порушення правил військового обліку. Оскільки позивач мав оформлену відстрочку, то погодився пройти разом з ними для складання протоколу про адміністративне правопорушення, однак після складення протоколу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вже не випускали з приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , а почали відвозити по різних військових частинах. Оскільки, в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відображалась відмітка про наявність відстрочки, тому у жодній військовій частині не погоджувались прийняти на службу ОСОБА_1 . І після того, як декілька днів позивача марно відвозили по різних військових частинах, 30 листопада 2024 року його доставили до ІНФОРМАЦІЯ_4 та повідомили, що там він буде проходити службу. Однак, наказу про призов його на військову під час мобілізації йому вручено не було.

З метою отримання відомостей в якому статусі перебуває ОСОБА_1 та з метою отримання документів на підставі яких його направлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 , представником позивача направлялися запити.

19 лютого 2025 року представник позивача отримала одне з повідомлень, яке датоване 03 грудня 2024 року №28010, згідно якого представнику позивача відмовлено в наданні запитуваної інформації.

09 грудня 2024 року позивач оновив застосунок «Резерв+», з якого вбачається, що позивач вже являється військовослужбовцем, при цьому, також наявна відмітка про відстрочку до 07 лютого 2025 року. Враховуючи, що в Реєстрі відображається відмітка про те, що позивач являється військовослужбовцем, то відповідно мав виноситись наказ про його мобілізацію, однак номер та дата наказу позивачу станом на день звернення до суду не була відома.

Позивач вважає наказ в частині, що стосується призову на військову службу та зарахування до списків особового складу протиправним, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, витребувано докази та надано відповідачеві строк, в разі заперечення проти позову, для подання відзиву.

Так, відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позов, в якому у задоволенні позову просить відмовити. Зокрема, зазначив, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжено. Відповідно до Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію» було оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом, строк проведення загальної мобілізації в Україні також, на даний час продовжено, відповідно до законодавства. Для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, згідно даних якого ОСОБА_1 рахується, як такий що підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Абзацом 12 пункту 9 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. № 154, передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань: здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (в редакції на момент призову на військову службу під час мобілізації), призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні: особисто повідомляти в семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну персональних даних, зазначених у статті 7 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», а також надавати зазначеним органам документи, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Вказана норма кореспондується частиною одинадцятою статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» згідно якої призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), номерів засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності електронної пошти), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Гр. ОСОБА_1 не повідомляв про наявність у нього права на відстрочку від мобілізації в особливий період чи інформації про його бронювання в установленому порядку. Посилання за позовом ОСОБА_1 на те, що ним оформлено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не заслуговують на увагу, оскільки за даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на момент призову він не мав оформленої відстрочки. Позивачем не надано належних і допустимих доказів подання в установленому порядку заяви про надання йому відстрочки і оформлення йому відстрочки.

З вказаного можна константувати, що ОСОБА_1 порушив вимоги частини одинадцятої статті 38 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та п.п. 8 пункту 1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, позаяк своєчасно і належним чином не подав документів про це протягом семи днів з 14 травня 2024 року, коли буцім то розпочав навчання в ВНЗ «Східно-європейський слов`янський університет» м. Ужгород (за даними довідки ЄДЕБО долученої позивачем до позовної заяви).

Додатково, слід зазначити, що наказом Міністерства освіти і науки України від 19.11.2024 р. № 672-л «Про результати позапланової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Заклад вищої освіти Східно-європейський слов`янський університет» анульовано ліцензії вказаному вищому навчальному закладу на провадження освітньої діяльності. Вказаний наказ опубліковано на веб-сайті Міносвіти в режимі загального доступу.

Отже, ОСОБА_1 мав якісь відносини з ВНЗ «Східно-європейський слов`янський університет», у якого анульовано ліцензії на провадження освітньої діяльності, і відповідно не міг навчатись в вказаному навчальному закладі і відповідно оформити в установленому порядку відстрочку від призову на військову службу.

Право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18 січня 2024 року у справі №280/6033/22.

Щодо позовної вимоги про виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 то вказана вимога суперечить імперативним нормам установленим ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позаяк лише вказаною нормою передбачено підстави для звільнення з військової служби, які в випадку ОСОБА_1 відсутні.

Стосовно заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди, слід зазначити про відсутність підстав для їх задоволення, через безпідставність в цілому позовних вимог.

Враховуючи вищевказане у задоволенні позову просив відмовити.

Представник позивача скористався своїм правом та подав до суду відповідь на відзив. Так, згідно змісту відповіді на відзив вбачається, що представником позивача подано запит до ТзОВ «Заклад вищої освіти Східно-європейський слов`янський університет» щодо того, які правові наслідки настали для ОСОБА_1 після анулювання ліцензії даному освітньому закладу. Згідно відповіді від 07 травня 2025 року за вих. №772 ТзОВ «Заклад вищої освіти Східно-європейський слов`янський університет» на зазначений запит, на дії МОН України, зазначені в наказі №672-л від 19.11.2024 року «Про результати позапланової перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Заклад вищої освіти Східно-європейський слов`янський університет» щодо анулювання ліцензії на провадження освітньої діяльності була подана скарга до Експертно-ліцензійної ради з питань ліцензування Державної регуляторної служби України. На період розгляду скарги дія наказу МОН України №672-л від 19.11.2024 року була призупинена. За результатами розгляду заявленої скарги 03 квітня 2025 року Державна регуляторна служба України видала Розпорядження за №14 про скасування вищезазначеного наказу МОН України як такого, що був прийнятий з порушеннями діючого законодавства.

Весь цей період за студентами ТОВ ЗВО «Східно - європейський слов`янський університет», в тому числі і ОСОБА_1 - зберігався статус здобувачів вищої освіти, зареєстрованих в Єдиній державній базі з питань освіти (ЄДЕБО). Освітній процес в університеті в цей час не припинявся, студенти виконували начальну програму в повному обсязі.

Таким чином, з наданої відповіді, вбачається, що позивач не втрачав статус здобувача освіти, а також не змінювалися стосовно нього дані в Єдиній державній базі з питань освіти (ЄДЕБО), а отже позивач і не втрачав право на відстрочку, тому дані аргументи відповідача не можуть бути взяті до уваги судом.

Представником позивача подано до суду клопотання, відповідно до якого останній уточним позовні вимоги та виклав їх в наступній редакції:

1) визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою;

2) визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 30 листопада 2024 року № 1073 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 ;

3) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу та звільнити його з військової служби;

4) стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (мешканця: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) грн.;

5) стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (мешканця: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 2711,20 грн сплаченого судового збору та 10000 грн витрат на правничу допомогу.

Представником відповідача у поданому відзиві було заявлено клопотання залишити даний позов без розгляду через пропущений позивачем строк на звернення до суду, у задоволенні якого відмовлено ухвалою суду від 01 серпня 2025 року.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 06 жовтня 1988 року є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 та з 14 травня 2024 року являється студентом ТОВ «Заклад вищої освіти Східно-європейський слов`янський університет» 2 курсу за освітнім ступенем бакалавр, денною формою навчання за спеціальністю 072 фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок. Дані обставини підтверджуються довідкою № 302 від 14 травня 2024 року та довідкою про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 23 Закону України, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.

Відповідно до пункту 59 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою КМУ від 16 травня 2024 року №560 (в редакції чинній станом на 11 листопада 2024 року), відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Враховуючи, що позивач являється здобувачем освіти та здобуває рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти, у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», він вирішив реалізувати своє право на оформлення відстрочки за допомогою електронного кабінету військовозобов`язаного.

Згідно роз`яснень Міністерства оборони України, застосунок «Резерв+» є електронним кабінетом військовозобов`язаного. Таким чином, подавши відповідний запит в застосунку «Резерв+», у позивача в електронному кабінеті військовозобов`язаного з`явилася відмітка про отримання відстрочки до 07 лютого 2025 року на підставі п.1 ч.3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що підтверджується витягом з додатку «Резерв+», сформованим 11 листопада 2024 року.

20 листопада 2024 року ОСОБА_1 зупинили працівники поліції разом з працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 та повідомили, що в нього наявні порушення правил військового обліку. Оскільки позивач мав оформлену відстрочку, то погодився пройти разом з ними для складання протоколу про адміністративне правопорушення, однак після складення протоколу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 вже не випускали з приміщення ІНФОРМАЦІЯ_3 , а почали відвозити по різних військових частинах.

Оскільки, в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів відображалась відмітка про наявність відстрочки, тому у жодній військовій частині не погоджувались прийняти на службу ОСОБА_1 .

І після того, як декілька днів позивача марно відвозили по різних військових частинах, 30 листопада 2024 року його доставили до ІНФОРМАЦІЯ_4 та повідомили, що там він буде проходити службу.

09 грудня 2024 року позивач оновив застосунок «Резерв+», з якого вбачається, що позивач вже являється військовослужбовцем, при цьому, також наявна відмітка про відстрочку до 07 лютого 2025 року. Враховуючи, що в Реєстрі відображається відмітка про те, що позивач являється військовослужбовцем, то відповідно мав виноситись наказ про його мобілізацію, однак номер та дата наказу позивачу станом на день звернення до суду не була відома.

Позивач вважає наказ в частині, що стосується призову на військову службу та зарахування до списків особового складу протиправним, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу про призов, виданий ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язання відповідача звільнити позивача з військової служби із виключенням зі списків особового складу, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до приписів статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закону №2232) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до статті 1 Закону №2232, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Частиною другою статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

У відповідності до частини третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Приписами частини сьомої статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).

У відповідності до частини десятої статті 1 Закону № 2232-XII громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відтак, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23.02.2022 року (далі - Положення №154 від 23.02.2022 року).

Згідно п. 9 Положення №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, зокрема ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.

Таким чином, у зв`язку з проведенням заходів загальної мобілізації посадовими особами ТЦК здійснюється вивчення особових справ кожного військовозобов`язаного, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, внесення змін до їх облікових карток та відповідних відомостей про особу до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також приведення військово-облікових документів у відповідність з наявними відомостями та проставлення актуальних даних щодо придатності чи непридатності до військової служби.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 23 Закону України, «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.

З матеріалів справи, як зазначалося вище, судом було встановлено, що позивач на момент призову є здобувачем вищої освіти та навчається за денною формою навчання і здобуває рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».

Однак, станом на день звернення до суду, позивач перебуває в статусі «військовослужбовця».

Порядок звільнення військовослужбовців із військової служби визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, та в даному положенні не передбачено можливості звільнення військовослужбовця із військової служби у зв`язку із визнанням судом протиправним та скасуванням наказу про призначення військовослужбовця до військової частини для проходження військової служби.

Адже рішення про мобілізацію та призов є актом індивідуальної дії та актом разового застосування, який вже вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Тобто, після видання начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 наказу від 30 листопада 2024 року № 1063 виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Цими актами не передбачено звільнення з військової служби у спосіб скасування наказу про призов. Цей наказ вже реалізований, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

Як зазначив Третій апеляційний адміністративний суду своїй постанові від 16.10.2023 по справі № 160/10728/23 «Встановлений в ч. 4 ст. 26 Закону №2232 перелік підстав для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, в умовах дії воєнного стану є вичерпним. При цьому, ні Законом №2232, ні іншими нормативно-правовим актом, в тому числі Законом №3543-ХІІ не передбачений порядок звільнення з військової служби військовослужбовця, який не підлягав призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 22 травня 2023 року справа № 260/1851/22.

Тому, навіть за встановлення факту відсутності підстав для призиву військовозобов`язаної особи після її призову на військову службу, не може розглядатися як поважна причина для її звільнення з військової служби під час воєнного стану на підставі статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Дана постанова суду була залишена без змін постановою Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 01 жовтня 2024 року.

Оскільки позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з адміністративно - господарської діяльності) від 30 листопада 2024 року № 1073 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» в частині призову ОСОБА_1 , та не зазначає правових підстав для звільнення із військової служби, то відсутні підстави для його виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

Щодо стягнення на користь позивача за рахунок відповідача моральної шкоди в розмірі 150000,00 грн., судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн. та судового збору в розмірі 2711,20 грн., суд зазначає таке.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з положеннями ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до норм частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Окрім того, частина перша статті 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, обов`язок доказування завданої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на позивача.

Як стверджує позивач моральну шкоду у формі душевних страждань, які проявлялись у тривозі, занепокоєнні, стресі, відчутті несправедливості, що виклики внаслідок порушення відповідачем його прав та прийняття рішення про незаконну мобілізацію, що потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я. Однак на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача і заподіяною шкодою ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів.

Отже, суд вважає, що позов в цій частині також є необґрунтованим, а тому відсутні підстави для його задоволення.

Судом враховується також те, що згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначене узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України", в якому суд наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Враховуючи вищевказане, дана вимога позивача задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У зв`язку з вищенаведеним позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно приписів статті 139 КАС України у випадку прийняття рішення про відмову у задоволенні позовних вимог питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяД.В. Іванчулинець