Справа № 640/34871/21
Суддя: О.М. Качанок
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/34871/21

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Качанок О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Мневеця Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Мневець Олександр Миколайович в інтересах ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач 1), з такими вимогами:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах, як особі, що працювала на посаді установи охорони здоров`я, яка дає право на пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, викладену в листі від 11.10.2021 № 2600-0213-8/162367;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію на пільгових умовах, як особі, що працювала на посаді установи охорони здоров`я, яка дає право на пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2022 відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 виповнилось 45 років.

01.10.2021 позивач звернулась до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах, як особа, що працювала на посаді установи охорони здоров`я, яка дає право на пенсію на пільгових умовах відповідно до списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461.

Листом від 11.10.2021 № 2600-0213-8/162367 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило в призначенні ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу та стажу в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці, а також не досягненні пенсійного віку.

Позивач вважає таку відмову протиправною.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.

Відповідач 1 заперечував проти задоволення позовних вимог, про що надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 звернулась із заявою № 7766 щодо призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За результатами розгляду заяви було прийняте рішення щодо відмови позивачу в призначенні пенсії за вислугу років.

Пенсійний вік відповідно до пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (список № 1) у жінок становить 50 років за наявності не менше 20 років, з них не менше 7 років 6 місяців на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1.

Страховий стаж позивача становить 18 років 01 місяць 24 дні, пільговий стаж за списком № 1 визначено не було.

До стажу не зарахований період навчання за даними диплому від 01.07.1994 НОМЕР_1 , оскільки відсутні дані про період навчання, не надано довідок, уточнюючих особливий характер роботи в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці.

Оскільки відсутній необхідний страховий стаж та стажу в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці, а також не досягненні пенсійного віку, позивачу було відмовлено в призначені пенсії за вислугу років відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також протягом встановленого Порядком № 22-1 строку, позивачем не було надано жодних уточнюючих довідок щодо незарахованих періодів.

Представником позивача було подано відповідь на відзив відповідача 1, в обґрунтування якої зазначено, що відповідач 1 при прийнятті заяви позивача про призначення пенсії не зазначив про необхідність подання додаткових документів на підтвердження права ОСОБА_1 на пенсію на пільгових умовах.

Також з посиланням на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15) зазначає, що право на пенсію на пільгових умовах за списком № 1 у ОСОБА_1 , виникло по досягненні віку 45 років, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підставі викладеного просив задовольнити позовні вимоги.

На виконання приписів пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» адміністративну справу № 640/34871/21 було передано на розгляд до Луганського окружного адміністративного суду, яким прийнято справу до провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також, серед іншого, витребувано у відповідача 1 докази, необхідні для розгляду справи.

Ухвалами Луганського окружного адміністративного суду від 05.06.2025 долучено до матеріалів справи, подані відповідачем 1 докази, а також залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі також - відповідач 2) до участі у справі як другого відповідача, розгляд даної адміністративної справи розпочато спочатку.

11.06.2025 відповідачем 2 подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши таке.

Позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області за принципом екстериторіальності було розглянуто заяву про призначення пенсії за віком та відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

07.10.2021 відповідачем 2 прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком.

Станом на день подання заяви про призначення пенсії вік позивача становив повних 45 років 01 місяць, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1.

Страховий стаж позивача становить 18 років 01 місяць 24 днів. Стаж роботи за списком № 1 не визначено.

За доданими документами до страхового стажу не зарахований період навчання за даними диплому від 01.07.1994 НОМЕР_1 , оскільки відсутні дані про період навчання, не надано довідок, уточнюючих особливий характер роботи в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці.

Отже, оскільки позивачем не досягнуто віку, визначеного пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тому, на думку відповідача 2, рішення від 07.10.2021 № 30 є правомірним та законним, прийнятим в межах, у спосіб та у відповідності до вимог законодавства України, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення вимог позивача.

12.06.2025 від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій зазначено, що загальний страховий стаж ОСОБА_1 становить 25 років 6 місяців 12 днів без урахування навчання в Яготинському медичному училищі, але відповідач 2 розрахував стаж лише 18 років 01 місяць 24 дні.

Також представник посилається на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15) та просить задовольнити позовні вимоги.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини, що склалися між сторонами.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспорта громадянина України, картки платника податків.

01.10.2021 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком.

Вказану заяву за принципом екстериторіальності було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.10.2021 № 30 позивачу відмовлено в призначенні пенсії.

У вказаному рішенні зазначено, що вік заявниці 45 років 01 місяць. Страховий стаж становить 18 років 01 місяць 24 дні. Результати розгляду наданих документів, доданих до заяви: до страхового стажу не зараховано період навчання за даними диплому від 01.07.1994 НОМЕР_1 , оскільки відсутні дані про період навчання. Довідок, уточнюючих особливий характер роботи заявницею не надано, тобто не підтверджено зайнятість повний робочий день на роботах в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці. Пільговий стаж за списком № 1 не визначено. Висновок: відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, страхового стажу в особливо шкідливих та особливо важких умовах праці та недосягненням пенсійного віку.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина 1 статті 92 Конституції України).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV від 09.07.2003, пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з абзацом 2 статті 26 Закону № 1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

В той же час, відповідно до абзаців першого, другого пункту 2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди. До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Статтею 114 Закону № 1058-IV врегульовані питання щодо призначення пенсії за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Згідно з частиною першою статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Аналогічна за змістом норма міститься у абзаці першому пункту «б» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Судом встановлено, що станом на момент звернення за призначенням пенсії, ОСОБА_1 досягла 45 років, що є недостатнім пенсійним віком, відповідно до вищенаведених положень статті 114 Закону № 1058-IV.

Водночас, позивач посилається на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15) та зазначає, що право на пенсію на пільгових умовах за списком № 1 у ОСОБА_1 , виникло по досягненні віку 45 років, тобто з 01.09.2021.

Зарахований відповідачем страховий стаж позивача склав 18 років 01 місяць 24 дні, зарахований пільговий стаж відсутній, що є недостатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до наведених положень законодавства.

Водночас, дослідивши матеріали справи, суд зазначає таке.

Згідно з абзацом першим пункту 1.1 розділу I «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), заява про призначення, перерахунок пенсії, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, орган, що призначає пенсію, додає довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на територіях, зазначених в абзаці другому пункту 18 цього Порядку, стаж роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Тобто, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Подібна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 у справі № 234/13910/17, від 07.03.2018 у справі № 233/2084/17, від 25.04.2019 у справі № 159/4178/16-а.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 № 383 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 01.12.2005 № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Згідно з пунктом 4.2 Порядку № 383 результати атестації (як вперше проведеної, так і чергової) застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, впродовж 5 років після затвердження її результатів, за умови, якщо впродовж цього часу на даному підприємстві не змінювались докорінно умов і характер праці (виробництво, робота, робоче місце), що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. У разі докорінної зміни умови і характеру праці для підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах має бути проведена позачергова атестація.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 383 у разі підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за результатами атестації, вперше проведеної до 21.08.1997 (впродовж 5 років після введення в дію Порядку проведення атестації робочих місць) до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зараховується весь період роботи на даному підприємстві у виробництвах, передбачених Списками, тобто період роботи зі шкідливими умовами праці, до дати видання наказу на підприємстві про результати проведення атестації та період роботи впродовж наступних 5 років з урахуванням пункту 4.2 цього Порядку.

Суд зазначає, що Списки № 1, № 2, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173, застосовуються до пільгової роботи до 31.12.1991; якщо пільгова робота продовжується після 01.01.1992 (або тільки почалася після цієї дати), але не більше як до 11.03.1994, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 № 10; якщо пільгова робота продовжується після 11.03.1994 (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 16.01.2003, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162; якщо пільгова робота продовжується після 16.01.2003 (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 03.08.2016, - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 № 36; якщо пільгова робота продовжується після 03.08.2016 (або тільки почалась після цієї дати) - застосовуються Списки № 1, 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 № 461.

Слід вказати, що суд розглядає дану справу за позовною заявою та в межах позовних вимог, що стосується пільгового характеру роботи позивача та призначення позивачем пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, а також оскільки позивачу було відмовлено в призначенні пенсії рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.10.2021 № 30, суд, в межах розгляду цієї справи, перевіряє правомірність та обґрунтованість такого рішення в межах наведених в ньому доводів та встановлених обставин.

Дослідженням трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 встановлено, що позивач у періоди:

- з 15.02.1996 по 01.06.2001 працювала лаборантом кабінету терапії в Чорнобильському медичному училищі;

- з 26.06.2002 по 24.11.2006 працювала медичною сестрою операційної відділення рентгенхірургічних та інших методів дослідження в Інституті серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова Академії медичних наук України;

- з 28.11.2006 працювала медичною сестрою-операційною відділення рентгенографії і ендеваскулярної хірургії у Державній установі «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії», дата звільнення в трудовій книжці не зазначена.

Також у трудовій книжці за період з 26.06.2002 по 24.11.2006 міститься запис під номером 6 від 30.03.2004 щодо проведення атестації робочого місця, однак не вказано чого саме стосується така атестація та не зазначено за яким списком підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах щодо такого робочого місця, у випадку якщо атестація проводилась за умовами праці. За період, починаючи з 28.11.2006 також містяться записи під номерами 9 від 14.05.2008, 11 від 25.03.2013 щодо проведення атестації робочого місця, однак як і в попередньому періоді не вказано чого саме стосується така атестація та не зазначено за яким списком підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах щодо такого робочого місця, у випадку якщо атестація проводилась за умовами праці.

Водночас під номером 12 від 26.03.2018 в трудовій книжці міститься запис щодо проведення атестації робочого місця та підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1.

Додатково слід зазначити, що стосовно усіх вищенаведених записів щодо атестацій робочих місць у трудовій книжці також містяться відомості про накази, на підставі яких такі записи внесено.

З розрахунку трудового стажу позивача (форма РС-право), розрахованого при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії, судом встановлено, що відповідачем 2 зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 15.02.1996 по 01.06.2001, з 26.06.2002 по 27.11.2006, з 28.11.2006 по 31.03.2009, з 27.07.2009 по 15.06.2012, з 01.06.2015 по 30.06.2021, визначений страховий стаж склав 18 років 01 місяць 24 дні, до пільгового стажу наведені періоди не зараховано.

Тобто, з наведеного вбачається, що періоди роботи позивача, які зазначені в трудовій книжці, з 15.02.1996 по 01.06.2001 та з 26.06.2002 по 24.11.2006 зараховані повністю до страхового стажу, але не зараховані до пільгового, а період роботи, починаючи з 28.11.2006 зарахований до страхового стажу частково, а саме з 28.11.2006 по 31.03.2009, з 27.07.2009 по 15.06.2012 та з 01.06.2015 по 30.06.2021, до пільгового стажу також не зарахований.

При цьому, ані у рішенні відповідача 2 про відмову в призначенні позивачу пенсії, ані у відзиві на позовну заяву не зазначено підстав, у зв`язку з якими вказані періоди роботи позивача не зараховано до її трудового стажу.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для зарахування вищенаведених періодів роботи позивача до її пільгового стажу за списком № 1, суд зазначає таке.

Стосовно періоду роботи з 15.02.1996 по 01.06.2001 лаборантом кабінету терапії суд вказує, що до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження пільгового характеру роботи на вказаній посаді та трудова книжка позивача таких відомостей також не містить.

До того ж, вказана посада відсутня у списку № 1, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162, яка діяла у період такої роботи, а тому правові підстави для зарахування цього періоду роботи до пільгового стажу роботи позивача за списком № 1 відсутні.

Щодо періоду роботи з 26.06.2002 по 24.11.2006 медичною сестрою операційної відділення рентгенхірургічних та інших методів дослідження, суд зазначає, що ані до заяви про призначення пенсії, ані до матеріалів справи не надано достатніх доказів на підтвердження пільгового характеру роботи за списком № 1 у вказаний період.

Так, як вже зазначалось судом вище, щодо вказаного періоду в трудовій книжці позивача міститься запис під номером 6 від 30.03.2004 - «Проведена атестація робочого місця», однак не вказано чого саме стосується така атестація та не зазначено за яким списком підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах щодо такого робочого місця, у випадку якщо атестація проводилась за умовами праці.

Тобто, в трудовій книжці відсутні необхідні записи, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення за вказаний період, а тому з урахуванням вищенаведеної позиції Верховного Суду, таке право має підтверджуватись уточнюючими довідками підприємства, установи або організації, де позивач працювала та/або наказами (витягами з них) щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці, тощо, які повинні були подаватись до пенсійного органу або запитуватись останнім під час вирішення питання про призначення позивачу пенсії, на підставі пунктів 3.2, 3.3 та 4.2. Порядку № 22-1.

Також слід вказати, що зі списків, що затверджені постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 № 162 та від 16.01.2003 № 36 не вбачається за можливе чітко встановити чи відноситься посада позивача, на який вона працювала у період з 26.06.2002 по 24.11.2006 до посад/робіт з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, а тому такі відомості мають встановлюватись у вищезазначений судом спосіб.

Щодо періоду роботи, починаючи з 28.11.2006 медичною сестрою-операційною відділення рентгенографії і ендеваскулярної хірургії у Державній установі «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії», суд зазначає, що з наведеного вбачається, що цей період роботи позивача визначено відповідачем 2 по 30.06.2021 включно за відомостями з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи відсутність відомостей в трудовій книжці щодо роботи позивача після вказаної дати (30.06.2021), а також за відсутності таких відомостей в інших наявних у справі документах та вимог позивача щодо зарахування періоду роботи після зазначеної дати, суд, з урахуванням відомостей з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, також здійснює розгляд даної справи в межах наведеного періоду роботи позивача, тобто по 30.06.2021.

Як вже зазначалось судом вище, відповідачем 2 в межах вказаного періоду не зараховано ані до страхового стажу, ані до пільгового періоди роботи позивача з 01.04.2009 по 26.07.2009 та з 16.06.2012 по 31.05.2015 без обґрунтування у відповідному рішенні підстав для їх не зарахування, що не відповідає принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.

В той же час, суд в межах розгляду даної справи розглядає питання про наявність підстав для зарахування періоду роботи позивача, починаючи з 28.11.2006 по 30.06.2021 в цілому, до пільгового стажу роботи позивача за списком № 1.

Перевіряючи наявність в матеріалах справи відомостей щодо пільгового характеру роботи позивача за списком № 1 у вказаний період суд зазначає, що за період з 28.11.2006 по 31.12.2015 відповідних відомостей та доказів для визначення вказаного характеру робіт позивача, ані до матеріалів справи, ані до заяви про призначення пенсії позивачем не додано.

Як вже зазначалось судом вище, за вказаний період містяться записи щодо проведення атестації робочого місця, однак як і в попередніх періодах, які описані судом вище, в трудовій книжці не вказано чого саме стосується відповідна атестація та не зазначено за яким списком підтверджено право на пенсію за віком на пільгових умовах щодо такого робочого місця, у випадку якщо атестація проводилась за умовами праці.

Інші відомості щодо пільгового характеру роботу в цей період відсутні, а тому враховуючи наведені висновки суду стосовно попередніх періодів роботи позивача, відповідний пільговий характер роботи позивача також має підтверджуватись уточнюючими довідками підприємства, установи або організації, де позивач працювала та/або наказами (витягами з них) щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці, які необхідно подавати до пенсійного органу, який уповноважений розглядати питання про призначення пенсії.

Водночас, щодо періоду роботи позивача з 01.01.2016 по 30.06.2021, то з індивідуальних відомостей з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що роботодавець за кодом - Державна установа «Науково-практичний медичний центр дитячої кардіології та кардіохірургії» звітував перед Пенсійним фондом щодо спецстажу позивача у вказаний період за кодом ЗПЗ013А1.

За приписами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - Державний реєстр) - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб. Пенсійний фонд України (далі - Пенсійний фонд) - це орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом.

Згідно з статтею 16 Закону № 2464-VI, Державний реєстр створюється для забезпечення, в тому числі, ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації.

Приписами статті 20 Закону № 2464-VI визначено, які відомості містить реєстр застрахованих осіб. Зі змісту даної статті вбачається, що вказаний реєстр містить відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості, в тому числі і відомості про особливі умови праці, що дають право на пільги із загальнообов`язкового державного соціального страхування, відомості про облік стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства.

Відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 10.06.2004 № 7-6, постанови правління Пенсійного фонду України від 05.11.2009 № 26-1 «Про порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованих внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування органам Пенсійного фонду України», постанови правління Пенсійного фонду України від 08.10.2010 № 22-2 «Про Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та від 03.12.2013 № 25-2 «Про визнання такою, що втратила чинність, постанови правління ПФУ від 08.10.2010 № 22-2», наказу Міністерства доходів і зборів № 454 від 09.09.2013 «Про затвердження Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наказу Міністерства фінансів України № 435 від 14.04.2015 «Про затвердження Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», наказу Міністерства фінансів України № 670 від 05.11.2020 «Про затвердження Змін до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якими затверджувалися «Довідники кодів підстав для обліку стажу окремим категоріям осіб відповідно до законодавства» (у відповідні періоди роботи позивача), встановлено код підстав для обліку спецстажу за ЗПЗ013А1 для застрахованих осіб, які є працівниками, зайнятими повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Тобто, при формуванні та направленні звітів страхувальником до органів ПФУ зазначалося, що страхові внески за позивача вносилися за вищевказаною професією за відповідним кодом.

Таким чином, страхувальник звітував щодо спецстажу позивача, вся інформація щодо стажу позивача в частині періоду з січня 2016 року по червень 2021 року (включно) є в системі персоніфікованого обліку, а тому з урахуванням відомостей, що наявні у трудовій книжці щодо атестації робочого місця та підтвердження права на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 1 (під номером 12) у частині наведеного періоду та в індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-5), цей період роботи має бути зарахований до пільгового стажу роботи позивача.

Однак, відповідач 2 не врахував наведених відомостей та без жодних обґрунтувань не зарахував наведений період роботи позивача до її пільгового стажу, що дає право на пенсію за списком № 1.

Стосовно незарахованого відповідачем 2 періоду навчання, про який вказується у рішенні від 07.10.2021 № 30, суд погоджується з доводами пенсійного органу, що за наданими документами період навчання не може бути зараховано, оскільки з них неможливо встановити період такого навчання.

Окрім того, позивач не визначає за позовом спірним період навчання та не заявляє щодо цього жодних вимог.

Щодо посилань позивача на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15), суд зазначає таке.

Як вже вказувалось, статтею 114 Закону № 1058 визначено порядок на умови призначення пенсій за віком на пільгових умовах та за вислугу років для окремих категорій працівників.

Відповідно до частин 1, 2 статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

45 років - які народилися по 31 березня 1970 року включно;

45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;

46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;

46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;

47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;

47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;

48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;

48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;

49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;

49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;

50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.

Аналогічна за змістом норма міститься в статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII (далі - Закон № 213), а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи:

а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

45 років - по 31 березня 1970 року включно;

45 років 6 місяців - з 1 квітня 1970 року по 30 вересня 1970 року;

46 років - з 1 жовтня 1970 року по 31 березня 1971 року;

46 років 6 місяців - з 1 квітня 1971 року по 30 вересня 1971 року;

47 років - з 1 жовтня 1971 року по 31 березня 1972 року;

47 років 6 місяців - з 1 квітня 1972 року по 30 вересня 1972 року;

48 років - з 1 жовтня 1972 року по 31 березня 1973 року;

48 років 6 місяців - з 1 квітня 1973 року по 30 вересня 1973 року;

49 років - з 1 жовтня 1973 року по 31 березня 1974 року;

49 років 6 місяців - з 1 квітня 1974 року по 30 вересня 1974 року;

50 років - з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року».

Такий стан правового регулювання існував до прийняття Конституційним Судом України Рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII.

Пунктом 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними):

- статтю 13, частину 2 статті 14, пункт «а» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо пенсійного забезпечення № 213-VIII від 02.03.2015.

Пунктом 3 цього Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 вирішено, що застосуванню підлягає стаття 13 Закону № 1788-XII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаній нормі, в наступній редакції: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Отже, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за списком № 1, а саме:

- пункт «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції згідно Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020;

- та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 в редакції Закону № 2148-VIII від 03.10.2017.

Щодо вказаної колізії у законодавстві про пенсійне забезпечення, суд зазначає таке.

Згідно статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України в Рішенні від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 Рішення № 4-рп/2016).

З огляду на вищенаведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Згідно з частиною першою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У пункті 3.1 Рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018). Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б-г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У першому пункті резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю 13, частину другу статті 14, пункти б - г статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення (тобто з 23 січня 2020 року).

У пункті третьому резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього рішення, а саме: «застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах».

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про Конституційний Суд України» з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності.

У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.

Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.

Суд наголошує, що припис акта, визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України.

Водночас у контексті предмету спору юридична позиція, викладена в Рішенні Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, застосовується також при оцінці змін до Закону № 1058-IV, які регламентують спірні правовідносини та рішення відповідача 2.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України» вказано, що оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейським судом з прав людини напрацьована практика за якою пенсія включається в поняття майно в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Концепція майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Отже, при з`ясуванні змісту поняття «майно» недостатньо керуватися національним законодавством держав-учасниць Конвенції.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06, пункти 41- 43, 52) суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

Водночас юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається ЄСПЛ не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту законних очікувань (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами принципу правової держави та верховенства права.

Так, у справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ зазначив, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинний Закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (Заява № 68385/10 та №71378/10, пункт 35).

Отже, у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі легітимні очікування та майнові права (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява №12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Тобто, коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв і, якщо людина очевидно підходить під ці критерії, це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 рішення «Брумареску проти Румунії» Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (Brumarescu v. the Romania, заява № 28342/95). У пункті 109 справи «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. the Moldova, заява № 45701/99).

Отже, неправомірне позбавлення особи пенсії не узгоджується з принципом правової визначеності.

Таким чином, позбавлення права на пенсію або звуження обсягу цього права має здійснюватися на підставі принципу верховенства права (закону, який не повинен суперечити принципам верховенства права має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм).

Подібний правовий висновок викладено в рішенні Верховного Суду від 21.04.2021 у справі № 360/3611/20.

Отже, з аналізу наведеного, суд дійшов висновку, що в контексті спірних правовідносин підлягають застосуванню положення пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції згідно Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020.

Щодо посилань відповідача 2 на положення пункту 1 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно якому у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

У контексті предмету спору, Європейським судом з прав людини сформовано підхід щодо застосування принципу «належного урядування».

Так, в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Лелас проти Хорватії» (заява № 55555/08) ЄСПЛ наголосив, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (пункт 74).

Отже, принцип «належного урядування» без сумніву є дотичним і до означених пенсійних спорів. Адже особа-пенсіонер чи майбутній пенсіонер, як приватна особа, не має у своєму розпорядженні ані державного апарату, ані владних функцій. Зоною відповідальності саме держави є те, щоб пенсії при призначені були правомірно нараховані та своєчасно поновлені й виплачені. І всі помилки та прорахунки в цій сфері є саме помилками, які могли з`явитись лише як наслідок порушення принципу «належного урядування».

За таких обставин та правового регулювання суд вважає, що відповідач 2 не застосував більш сприятливий закон, отже діяв всупереч вимог верховенства права.

Враховуючи наведене, відповідач 2 при вирішенні питання про призначення позивачу пенсії мав застосувати положення пункту «а» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15).

Відтак підсумовуючи наведене у сукупності, суд зазначає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 07.10.2021 № 30 про відмову в призначенні позивачу пенсії, прийнято не на підставі Конституції та законів України, без урахування принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої позиції, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, то суд зауважує, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В позовній заяві вимоги звернуто виключно до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Однак судом встановлено, що вказаний орган не розглядав заяву позивача про призначення пенсії та будь-яких рішень при її розгляді не приймав, а тому вимоги до відповідача 1 задоволенню не підлягають.

Разом з тим, як встановлено судом, рішення про відмову позивачу в призначенні пенсії від 07.10.2021 № 30, за наслідком розгляду заяви позивача від 01.10.2021, щодо якого суд за результатами розгляду цієї справи дійшов висновку стосовно його протиправності, прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, яке в процесі розгляду цієї справи було залучено судом до участі у справі як другого відповідача.

Враховуючи у сукупності наведені судом обставини, а також, те що позивачем заявлено вимоги не до тієї особи, відсутність вимог до відповідача 2, який розглядав заяву позивача про призначення пенсії, висновки суду щодо протиправності рішення відповідача 2, прийнятого за наслідками розгляду вказаної заяви позивача, та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, щодо необхідності виходу за межі позовних вимог та обрання належного, та ефективного способу захисту порушених прав позивача, шляхом:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії позивачу від 07.10.2021 № 30;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 01.10.2021, з урахуванням правових висновків суду, викладених у цьому рішенні, зарахувавши до пільгового стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, періоду роботи з 01.01.2016 по 30.06.2021 та розглянути питання щодо призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до положень пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15).

Також з урахуванням наведених у цій справі обставин та того, що обчислення стажу роботи позивача, в тому числі пільгового, а також страхового стажу з урахуванням збільшеного пільгового стажу роботи, в частині періоду роботи позивача, що підлягає зарахуванню за результатами розгляду цієї справи, є компетенцією відповідача як пенсійного органу, суд вважає позовні вимоги про призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах передчасними.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з виходом за межі позовних вимог та обранням належного способу захисту порушених прав позивача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Позивачем при поданні позову був сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією від 23.11.2021 № ПН24116.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково та задоволена частина стосується виключно дій (рішення) відповідача 2, судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 у розмірі пропорційно до розміру задоволених вимог у сумі 454,00 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Мневеця Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код 42098368, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (ідентифікаційний код 13844159, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Морехідна, буд. 1) про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 від 07.10.2021 № 30.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії від 01.10.2021, з урахуванням правових висновків суду, викладених у цьому рішенні, зарахувавши до пільгового стажу ОСОБА_1 , що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1, періоду роботи з 01.01.2016 по 30.06.2021 та розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до положень пункту «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020 у справі № 1-5/2018(746/15).

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Качанок