Справа № 183/7371/25
Суддя: Майна Г. Є.
Дата ухвалення: 2025-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер справи 183/7371/25
Провадження № 2-а/183/101/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2025 року м. Самар Дніпропетровської області

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря судового засідання Федорової Є. П.,

представника відповідача Андрусенко А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження та визнання протиправною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення,-

У С Т А Н О В И В:

19 липня 2025 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області з вищезазначеним адміністративним позовом. У своєму позові позивач просить ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати Рішення № 018820 від 10 липня 2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, винесене Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відносно громадянина РФ ОСОБА_1 ; визнати протиправною та скасувати постанову серії ПІН МДН № 007253 від 10 липня 2025 року про накладення адміністративного стягнення, винесену відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відносно громадянина РФ ОСОБА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 10 липня 2025 року Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області відносно позивача винесено рішення про примусове повернення до країни походження, того ж дня відносно нього складено протокол серії ПР МДН № 007264 про притягнення його до адміністративного відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП та винесено постанову серії ПН МДН № 007253 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3 400,00 грн.

У рішенні Відділу №17 у місті Самар ДМС України в Дніпропетровській області йдеться про те, що його посвідка на тимчасове проживання припинила дію 17 листопада 2022 року, після цього він нібито не залишив територію України, не звертався щодо продовження строку перебування та перейшов на нелегальне становище. Однак, ще до завершення дії посвідки він неодноразово намагався її продовжити. 19 жовтня 2022 року він звернувся до Новомосковського районного відділу ДМС (нині Відділ №17), але у прийнятті документів йому відмовили без пояснень. 29 жовтня 2022 року він подав письмове звернення до начальника відділу, однак відповіді не отримав. 01 листопада 2022 року він засобами поштового зв`язку надіслав заяву до ГУ ДМС у Дніпропетровській області. Яке 04 листопада 2022 року, згідно з рекомендованим повідомленням отримано адресатом, проте відповідь на заяву так і не надійшла. Через бездіяльність органів, 11 листопада 2022 року він особисто прибув до ГУ ДМС, де документи перевірили й призначили день подачі. Проте у той же день йому вперше вручили рішення від 17 жовтня 2022 року про скасування посвідки, з яким він не був ознайомлений раніше. Через це подати документи на продовження посвідки стало неможливо, а призначені день та час для подання документів для продовження посвідки були скасовані. Позивач звертає увагу, що до завершення дії посвідки він звертався до органів ДМС чотири рази: двічі особисто до районного відділу, один раз поштою та один раз особисто до обласного управління. Жодне звернення не було належним чином розглянуто. Крім того, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22 визнано протиправним та скасовано рішення ДМС № 1467 від 17 жовтня 2022 року, яким було скасовано посвідку на тимчасове проживання в Україні. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2024 року вищевказане рішення залишено без змін. Також, під час розгляду справи адміністративним судом (першої інстанції) йому стало відомо про наявність листа від 16 листопада 2022 року, яким його повідомлено про те, що він має право звернутись до органів ДМС до 08 грудня 2022 року для обміну посвідки, указаний лист на свою адресу він не отримував. У той же час звернув увагу суду на те, що листом від 16 листопада 2022 року його повідомлено про те, що він має право до 08 грудня 2022 року звернутися до відповідних органів ДМС для обміну посвідки, коли рішенням від 17 жовтня 2022 року посвідку скасовано, тобто наданий лист неможливо виконати, у зв`язку з тим, що на момент виготовлення такого листа посвідку вже було скасовано. Також, в кінці січня 2024 року він звернувся до ГУ ДМС у Дніпропетровській області, однак, йому знову безпідставно відмовили у продовженні посвідки. Крім того, зазначає, що він є чоловіком громадянки України, у зв`язку з чим на нього не поширюється дія постанови КМУ від 01 листопада 2022 року № 1232. Він вважає Рішенням Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 018820 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства не враховано обставин, що мають значення для справи, а саме: відсутність з його боку порушень законодавства до моменту закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання; своєчасне звернення до органів ДМС з метою її продовження; безпідставну відмову у продовженні посвідки, її необґрунтоване скасування та фактичну бездіяльність органів ДМС; відсутність будь-якої загрози з його боку національній чи громадській безпеці, громадському порядку, здоров?ю, моралі або правам інших осіб; наявність постійного місця проживання, міцних сімейних зв?язків з громадянами України, офіційної реєстрації; відсутність судимостей, не перебування в розшуку та загальну законослухняну поведінку. Крім того, його повернення до країни громадянської належності створює реальну загрозу його особистій безпеці, життю та свободі. Вважає, що рішення ухвалене без належного обґрунтування, з формальним посиланням на загальні положення, без урахування реального стану справ, загроз і життєвих обставин, що не відповідає вимогам статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв?язку з чим повинно бути скасованим. З цих же підстав просить скасувати і постанову про накладення адміністративного стягнення.

Не погоджуючись з поданим адміністративним позовом представником відповідача Андрусенко А. М. подано відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зі змісту відзиву убачається, що представник, посилаючись на норми законодавства, вважала позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, у той же час вважала, що рішення Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 10 липня 2025 року № 018820, прийняте відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним і обґрунтованим рішенням компетентного суб?єкта владних повноважень.

Відповідь на відзив на адресу суду не надходила.

Ухвалою суду від 22 липня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. Цією ж ухвалою позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в частині зобов`язання вчинення певних дій - повернуто позивачеві.

У судовому засіданні представник відповідача Андрусенко А. М. проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві на позовну заяву. Також зазначила, що до відзиву надано копію відповіді ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, з якої убачається що ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку з 07 листопада 2024 року, у той же час зазначена відповідь містить помилкову інформацію про те, що посвідка позивача на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 дійсна до 24.11.2025, цей запис помилковий та не відповідає дійсності.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, у якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, у зв`язку з тим, що в умовах війни є імовірні несподівані повороти обставин, просив ухвалити рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів та обставин, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Суд, заслухавши вступне слово та пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до такого.

Обставини, що установлені судом.

24 листопада 2021 року ОСОБА_3 видано посвідку № НОМЕР_1 на тимчасове проживання терміном до 17 листопада 2022 року (а.с. 15).

14 липня 2016 року ОСОБА_4 зареєстровано у Держаному реєстрі фізичних осіб платників податків та присвоєно РНОКПП НОМЕР_2 , про що 20 липня 2016 року видано відповідну картку платника податків (номер бланку 408-16-03037) (а.с. 16).

28 червня 2001 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Російської Федерації (а.с. 17-18).

18 березня 2021 року ОСОБА_1 видано паспорт громадянин Російської Федерації, тип «Р», код країни «RUS», № паспорта НОМЕР_3 , орган, що видав документ «Г/К, РОСІЇ, ХАРКІВ», дійсний до 18 березня 2026 року (а.с. 20, 21).

19 червня 2014 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюбу з ОСОБА_5 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зроблено відповідний актовий запис № 90 та видано свідоцтво про шлюбу серії НОМЕР_4 від 19 червня 2014 року. Після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (а.с. 49).

10 березня 2018 року ОСОБА_3 видано посвідчення водія серії НОМЕР_5 , орган що видав - ТСЦ 1242 (а.с. 56).

З наданої позивачем довідки про реєстрацію місця проживання № 159 від 18 лютого 2022 року убачається, що станом на дату видачі зазначеної довідки, зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 є: АДРЕСА_1 (а.с. 57). Власником указаної квартири згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05 березня 2019 року є ОСОБА_7 (а.с. 58).

Рішенням Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_6 від 17 жовтня 2022 року ОСОБА_3 на підставі підпункту 4 пункту 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322, скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 (а.с. 35).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 17 жовтня 2022 року № 1467 про скасування посвідки на тимчасове проживання, яким ОСОБА_1 скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 (а.с. 36-43).

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09 січня 2024 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 червня 2023 року у справі № 160/19930/22 залишено без змін (а.с. 45-48).

Також судом установлено, що ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 01 листопада 2022 року на адресу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області направлено заяву про продовження строку дії посвідки, яка 07 листопада 2022 року отримана управлінням та зареєстрована за № Г-2785/6/1201-22 (а.с. 29-33, 34).

Листом ГУ ДМС у Дніпропетровській області № 1201.3.1-18372/12.3-22 від 16 листопада 2022 року ОСОБА_3 було роз`яснено таке: «Згідно пункту 2 Постанови, якщо строк звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання настав у період з 24 лютого 2022 року до 9 листопада 2022 року, такі і особи повинні протягом 30 днів (по 8 грудня включно) звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання. 3 огляду на вище викладене та враховуючи, що термін дії посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 спливає 17.11.2022, Ви маєте право в строк до 08.12.2022 звернутись за її обміном до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. В. Липинського, 7, поверх 1.» (а.с. 44).

10 липня 2025 року Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме перевищення встановленого строку перебування в Україні більше як на 30 днів, ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності відповідно до частини 2 статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн., який позивач сплатив на наступний день 11 липня 2025 року (а.с. 25-26, 27-28, 68).

10 липня 2025 Відділом № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області керуючись статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", стосовно ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства із зобов`язанням залишити територію України не пізніше 08 серпня 2025 року (а.с. 22-24).

Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів, наведених учасниками справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами першою-третьою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», особи, стосовно яких прийнято рішення про припинення громадянства України або стосовно яких скасовано рішення про оформлення набуття громадянства України, зобов`язані виїхати з України або звернутися із заявою про надання дозволу на імміграцію протягом 30 днів з дня прийняття такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, за винятком звернення цієї особи із заявою про надання дозволу на імміграцію, вона підлягає видворенню в установленому законодавством порядку. Іноземці та особи без громадянства, які протягом 30 днів з дня прийняття рішення про припинення громадянства України чи скасування рішення про оформлення набуття громадянства України звернулися із заявою про надання дозволу на імміграцію, вважаються такими, які тимчасово на законних підставах перебувають на території України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (далі - Порядок № 150), а саме підпункту 2 пункту 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до положень статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування в Україні на період існування обґрунтованих підстав для подальшого перебування. Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи, зокрема, заява іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в свою чергу, передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до ч.1 Закону України «Про імміграцію», імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Статтею 3 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

21 жовтня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» (Постанова № 1202), якою врегулював питання в`їзду, законного перебування в Україні та обміну документів на право проживання у понад встановлені строки іноземцям та особам без громадянства під час воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування, але із обмеженнями щодо громадян Російської Федерації, на яких дана постанова не розповсюджується.

01 листопада 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (Постанова № 1232), якою передбачив, що на період дії воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби України зупиняється розгляд заяв громадян Російської Федерації про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення та обміну посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою та відмовлятимуть у прийнятті нових заяв.

Водночас Постановою № 1232 встановлено, що вказані обмеження не поширюються на громадян Російської Федерації, які є чоловіком чи дружиною громадянина України, за умови звернення за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 року до 09 листопада 2022 року протягом лише 30 днів з дня набрання чинності цією постановою.

Як убачається з матеріалів справи рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання управлінням ДМС винесено 17 жовтня 2022 року. У той же час, листом від 16 листопада 2022 року на заяву ОСОБА_1 від 01 листопада 2022 року останнього повідомлено про те, що термін дії його посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 спливає 17 листопада 2022 року, та він має право в строк до 08 грудня 2022 року звернутись за її обміном до відділу централізованого оформлення документів для іноземців та осіб без громадянства, розташованого.

Таким чином, судом було установлено факт звернення позивача протягом визначеного законом строку з письмовою заявою, а саме 01 листопада 2022 року про продовження посвідки на проживання. Суд вважає, що зазначене спростовує посилання відповідача на те, що позивач начебто не звертався до відповідного органу ДМС із заявою про продовження дії посвідки. У той же час суд розцінює заяву ОСОБА_1 від 01 листопада 2022 року, як заяву на продовження дії посвідки.

Крім того, як зазначено у вищевказаному листі, позивач з 08 грудня 2022 року вже не мав права звертатися за обміном посвідки на тимчасове проживання, але останній має право звернутися із заявою про отримання дозволу на імміграцію на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 4 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 150 від 15 лютого 2012 року (Постанова № 150). Це прямо дозволяється Постановою № 1232.

За таких обставин, громадянин Російської Федерації, в спірному випадку позивач, який звертається з документами для продовження строку перебування в Україні до органу міграційної служби, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, або формальну відписку, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на не врегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, він позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну.

Відтак, суд зауважує, що позивачем були вжиті заходи для продовження посвідки на проживання до 17 листопада 2022 року, а тому стверджувати, що він на незаконних підставах перебуває на території України, з урахуванням положень частини 17 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в спірному випадку не можливо.

Із установленого судом убачається, що склалась ситуація, коли позивач-іноземець, одружений на громадянці України з 19 червня 2014 року, у встановленому чинним законодавством порядку отримав: посвідку на тимчасове проживання в Україні, яка була дійсна до 17 листопада 2022 року, довідку про реєстрацію місця проживання особи, позивач має сім`ю, має налагоджене приватне та соціальне життя, постійне місце проживання, та його видворення не пов`язане із забезпеченням національної безпеки України, оскільки доказів протилежного матеріали справи не містять. Також позивач має право для продовження строку його перебування на території України через право на імміграцію в Україну на підставі перебування у шлюбі понад два роки з громадянкою України.

У постанові від 26 січня 2024 року у справі № 522/11225/22, Верховний Суд, зважаючи на поведінку іноземця, не вбачав неспівмірності та непропорційності між застосованими до нього заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», та його інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на порушення особою міграційного законодавства.

Визначені у цій постанові Верховного Суду підходи можуть бути враховані при вирішенні спірних правовідносин, хоч і від зворотного, а саме: необхідність врахування наслідків застосованого заходу до іноземця/особи без громадянства, його співмірності та пропорційності, врахування інтересів та прав особи, способу застосування уповноваженими органами заходу, виявлення волевиявлення та здійснення будь-яких дій з метою легалізації проживання на території України.

Установлені судом обставини, у своїй сукупності свідчать про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не діяв у спосіб, що передбачений законом, оскаржуване рішення прийнято передчасно та без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Позивач тривалий час проживає на території України, тобто має міцні соціальні зв`язки, а відтак відстоює своє право залишитись із своєю сім`єю на території України, шляхом оскарження зазначеного рішення.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити про те, що суд критично відноситься до наданої представником відповідача довідки щодо зняття ОСОБА_1 із зареєстрованого місця проживання, оскільки така довідка містить недостовірні відомості щодо дії посвідки на тимчасове проживання, а саме зазначено, що посвідка № НОМЕР_1 дійсна до 24 листопада 2025 року. Крім того, у вказаній довідці зазначено про те, що «інформація отримана від органів реєстрації», що дає підстави зробити висновок про те, що зазначені у цій довідці відомості сформовані автоматично на підставі внесених даних.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Мустаким проти Бельгії». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України).

Суд вважає необхідним акцентувати увагу на тому, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються.

Отже, встановлені обставини справи не дають підстав для висновку про те, що саме не виконання позивачем, як іноземцем, своїх обов`язків, визначених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», призвело до порушення дозволених строків перебування на території України. Навпаки, встановлені обставини справи свідчать, що позивач до спливу строку законного перебування в Україні, вчиняв дії щодо продовження строку перебування в Україні, шляхом звернення до компетентних органів Міграційної служби, але вказане питання не було вирішено з незалежних від позивача причин.

Через оскаржуване рішення порушено право позивача на повагу до приватного життя, він позбавлений права на законне перебування та проживання в Україні, яке гарантовано ст.ст. 26 та 28 Конституції України, чинним законодавством та міжнародними зобов`язаннями України.

Так, згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України вказано, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Тобто, з метою дотримання принципу верховенства права суб`єкти владних повноважень, приймаючи рішення владно-управлінського характеру, мають належним чином його мотивувати. Мотивація прийняття рішення суб`єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій має оцінюватися судом при здійсненні контролю за виконанням судових рішень.

Відповідачем не було дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві, а саме - принципу пропорційності, який вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення відповідача.

А принцип "належного урядування" не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (справа "Москаль проти Польщі", п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (справа "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішеннях у справах "Ґаші проти Хорватії" та "Трґо проти Хорватії").

За таких обставин, принцип належного урядування передбачає, що допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та тягнути для них негативні наслідки, а тому навіть відповідач неповно провів перевірку достовірності поданої позивачем інформації, а натомість вдався до припущень, то таке не може створювати для позивача негативні наслідки у вигляді оскаржуваного рішення.

Також слід враховувати, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

З урахування зазначеного вище, суд приходить до висновку що оскаржуване рішення не містить жодної оцінки владним суб`єктом співрозмірності балансу між приватним інтересом іноземця на продовження перебування в Україні та публічним інтересом держави, у контексті змісту ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин рішення Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 018820 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 прийняте не у порядку та не у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто не відповідає критеріям, визначених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що в діях позивача відсутній і склад правопорушення, що йому інкримінується у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП, а отже наявні підстави для скасування постанови серії ПН МДН № 007253 від 10 липня 2025 року, що оскаржується позивачем.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Оскільки постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності підлягає скасуванню, відповідно, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача слід закрити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 5, 6, 9, 72, 77, 241 - 246, 250, 255, 286, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення до країни походження та визнання протиправною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області № 018820 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Постанову Відділу № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області серії ПН МДН № 007253 від 10 липня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП, скасувати.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: Відділ № 17 у місті Самар Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, , адреса: Дніпропетровська область, м. Самар, вул. Шевченко, 39.

Рішення суду складено та підписано 01 серпня 2025 року.

Суддя Г.Є. Майна