Справа № 240/6562/25
Суддя: Нагірняк Микола Федорович
Дата ухвалення: 2025-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року м. Житомир справа № 240/6562/25

категорія 106020200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Нагірняк М.Ф., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиконання обов`язку з розгляду його рапорту на звільнення;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути його рапорт від 21.02.2025 року та прийняти рішення про звільнення зі служби відповідно до вимог ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Позивач зазначає, що є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу у складі військової частини НОМЕР_1 . В січні 2025 року Позивач подав командуванню частини документи на звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". На письмове звернення до військової частини була надана відповідь його матері, в якій було зазначено про відмову у розгляді рапорту, так як рапорт не був поданий "по команді". 21.02.2025 року Позивач повторно подав рапорт командиру військової частини про звільнення з військової служби, але безпосередній начальник Позивача - командир взводу відмовився прийняти такий рапорт. По цій причині Позивачем був поданий вказаний рапорт через адвоката працівнику військової частини. По даний час ні Позивач ні його адвокат не отримали відповіді за такий рапорт, а тому таку бездіяльність Відповідача Позивач вважає протиправною.

Ухвалою суду від 13.03.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження і справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник Відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , подав до суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечується і зазначається, що дійсно з 04.01.2025 року проходив військову службу у військовій частині на посаді курсанта навчального зводу і з 22.02.2025 року направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 . Зазначає, що рапорт Позивача та звернення його матері щодо звільнення Позивача з військової служби були розглянуті у відповідності до вимог чинного законодавства. За результатами розгляду рапорта Позивача та звернення його матері були надані відповідні відповіді, копії яких долучено до відзиву на позов.

Представник Відповідача вважає, що підстави, передбачені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, для звільнення Позивача з військової служби відсутні.

Як зазначає Відповідач, звільнення Позивача з військової служби у воєнний період можливо виключно за його рапортом, поданим по команді, з підстав, передбачених законодавством, та за рішенням уповноваженої особи, а не Відповідача.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню за таких підстав.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі, що виникають у зв`язку з проходженням громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та питання, пов`язані з виконанням громадянами військового обов`язку в запасі, регулюються правовими нормами Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (надалі - Положення № 1153/2008), що були чинні на день виникнення таких відносин.

Судом встановлено та визнається сторонами, що солдат ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 і згідно наказу командира даної військової служби від 22.02.2025 року направлений для подальшого проходження військової служби у військову частину НОМЕР_2 та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .

Як зазначено в позові, в січні 2025 року Позивач подав командуванню військової частини НОМЕР_1 рапорт та документи на звільнення з військової служби за сімейними обставинами відповідно до ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". Згідно доводів Позивача вказаний рапорт не був належним чином розглянутий, що стало підставою для подання 21.02.2025 року повторного рапорту про таке звільнення з військової служби.

Такі доводи Позивача судом оцінюються критично, так як долучені до позову документи, які подавалися Позивачем на підтвердження його права на звільнення з військової служби, а саме нотаріально посвідчена 24.02.2025 року копія свідоцтва про народження Позивача, акт обстеження житлово-побутових умов від 17.02.2025 року, копія свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 14.02.2025 року, довідка про склад сім`ї ОСОБА_3 від 24.02.2025 року, фізично не могли бути долучені до відповідного рапорту Позивача в січні 2025 року.

Вказані перелічені документи станом на січень 2025 року не існували в природі, так як не були створені в січні 2025 року, а тому фізично не не могли долучатися ні Позивачем ні іншою особою до жодного звернення в січні 2025 року.

Судом встановлено та визнається сторонами, що відповідний рапорт Позивача про його звільнення з військової служби з підстав, передбачених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" мав місце 21.02.2025 року. Копія такого рапорту долучена до позову та досліджена судом.

Безспірно, відповідно до вимог пункту 233 Положення № 1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

- підстави звільнення з військової служби;

- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу четвертого пункту 12 Положення № 1153/2008 порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Міністерством оборони України.

Одночасно суд враховує, що загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначні правовими нормами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV.

В розумінні вимог п.14 цього Статуту вирішення службових та особистих питань військовослужбовців реалізується шляхом звернення до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Як зазначено в підпункті другому пункту 225 Положення № 1153/2008, під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), звільнення військовослужбовців із військової служби на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами здійснюється командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Тобто, вирішення питання щодо звільнення Позивача з військової служби не віднесено до повноважень командира Військової частини НОМЕР_1 , Відповідача у справі, а до повноважень командира бригади і посадових осіб, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Саме враховуючи наведені правові норми Статуту та Положення № 1153/2008 листом від 05.03.2025 року за підписом командира військової частини НОМЕР_1 Позивачу були надані роз`яснення щодо результатів розгляду його рапорту.

Суд вважає безпідставними доводи Позивача, наведені у позові та в його рапорті від 21.02.2025 року, щодо наявності підстав для його звільнення з військової служби на підставі його рапорту через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Безспірно, за приписами абзацу 13 п.3 ч.12 ст.26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):

- необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що таке звільнення військовослужбовця з військової служби можливе виключно за одночасно наявності таких підстав:

- відповідного рапорту військовослужбовця поданого по відповідній команді;

- відсутності бажання військовослужбовця продовжувати військову службу;

- наявністю одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю I чи II групи;

- відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Зазначене свідчить, що право на звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії воєнного стану через відповідні сімейні обставини або інші поважні причини, може бути реалізовано виключно за відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

На підтвердження відсутності таких осіб Позивачем до свого рапорту да відповідно до позову долучено лише копію свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (батьками Позивача) від 14.02.2025 року.

Разом з тим, Позивач та його представник не врахували приписи статті 76 Сімейного кодексу України щодо право на утримання після розірвання шлюбу.

Так, в розумінні вимог частини 1 статті 76 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу (частина 2 статті 76 цього ж Кодексу).

Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років (частина 3 статті 76 цього ж Кодексу).

Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу (частина 4 статті 76 цього ж Кодексу).

Одночасно суд враховує, що відповідно до положень частини першої статті 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист (частина перша статті 5 КАСУ

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

З огляду на предмет спору у даній справі суд зазначає про відсутність у спірних відносинах порушення прав Позивача діями чи бездіяльністю саме Військової частини НОМЕР_1 .

Відсутність порушеного права є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.ст.139-143 КАС України підстави для стягнення або відшкодування судових витрат по даній справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 90, 139-143, 242-246, 250, 255, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Ф. Нагірняк

05.08.25