Справа № 640/10675/22
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/10675/22

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва 14 липня 2022 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) з вимогою стягнути з відповідача на користь позивача:

- середнє грошове забезпечення (заробіток) за період затримки виконання рішення суду у справі № 640/23142/19 з 10 листопада 2021 року по 02 липня 2022 року у розмірі 487267,80 грн;

- компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 421566,14 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 1992 року проходив службу в Державній прикордонній службі України (Держприкордонслужба), за наказом якої 23 жовтня 2019 року звільнений у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) підпункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІ), а 31 жовтня 2019 року - виключений зі списків особового складу військової частини.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 звільнення позивача з військової служби у 2019 році визнано незаконним, поновлено позивача на військовій службі; рішення в частині поновлення на службі та стягнення грошових коштів у сумі 35433,60 грн допущено судом першої інстанції до негайного виконання.

Наказом Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС «Про особовий склад» позивача поновлено на військовій службі з 1 листопада 2019 року, продовжено строк перебування його в розпорядженні Голови Держприкордонслужби, встановлено нові розміри складових грошового забезпечення, що відповідали рівню посади, з якої позивача раніше звільнено.

Наказом Голови Держприкордонслужби від 16 серпня 2021 року № 827-ОС «Про особовий склад» - достроково припинено (розірвано) з позивачем контракт та звільнено з військової служби. А за наказом від 16 вересня 2021 року № 939-ОС виключено зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби, тобто припинено правовідносини з приводу військової служби між позивачем та відповідачем.

При цьому, відповідач виплату середнього грошового забезпечення за вимушений прогул за судовим рішенням від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 не здійснив та зазначив у наказі 939-ОС, що виплата буде здійснена за наслідками апеляційного перегляду справи № 640/23142/19.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 скасовано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та, серед іншого, стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь позивача середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939,84 грн.

Проте виплата нарахованого на виконання постанови від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснена тільки 02 липня 2022 року за винятком різниці, що була виплачена при негайному виконанні в липні 2021 року.

Вказані обставини, на думку позивача, вказують, що відповідачем протиправно в період з 10 листопада 2021 року по 02 липня 2022 року не виконувалося рішення суду про стягнення коштів, що є порушенням положень статті 116 КЗпП України та має наслідком застосування положень статті 117 КЗпП України, якими передбачена відповідальність у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За обрахунком позивача розмір належного йому середнього грошового забезпечення за період затримки з 10 листопада 2021 року по 02 липня 2022 року за 235 календарних днів складає 487267,80 грн. Розрахунок здійснено позивачем виходячи з середньоденного грошового забезпечення у розмірі 2073,48 грн.

Несвоєчасна виплата середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу обумовила виникнення у позивача права на отримання компенсації втрати частини доходів відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159. Враховуючи, що строк невиконання рішення суду становить більше 7 календарних місяців, вважає справедливим стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на його користь компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошових коштів в сумі не менш як 421566,14 грн.

Також Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 відповідач має компенсувати суми ПДФО, що підлягають утриманню з компенсаційних виплат за несвоєчасний розрахунок з позивачем.

Від Адміністрації Держприкордонслужби до суду 21 вересня 2022 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідачем постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 отримано 16 листопада 2021 року та подано касаційну скаргу на неї. Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 640/23142/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження у справі.

Крім того, відповідачем 16 листопада 2021 року подано заяву про роз`яснення постанови від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, у задоволення якої відмовлено 21 червня 2022 року. З посиланням на положення частини четвертої статті 254 КАС України відповідач зазначає, що подання заяви про роз`яснення рішення суду зупиняє перебіг строку, встановленого судом для виконання судового рішення, а так само строку, протягом якого судове рішення може бути подане для примусового виконання.

Ухвала отримана відповідачем 22 червня 2022 року, після чого Головою Держприкордонслужби видано наказ від 30 червня 2022 року № 688-ос, яким наказано виплати позивачу середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939,84 грн, з урахуванням раніше виплаченої суми за один місяць 35433,60 грн, сформовано платіжне доручення від 01 липня 2022 року № 718 та 02 липня 2022 року перераховано позивачу зазначену суму.

Відповідач зазначив, що з аналізу статті 116 та 117 КЗпП України слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум: 1) у відповідні строки; 2) вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум 3) відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведе підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак 09 листопада 2021 року не є днем звільнення позивача.

Крім того відповідач вважає, що питання несвоєчасного розрахунку при звільненні не стосуються правовідносин, які виникли між сторонами по справі щодо виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939,84 грн. Така виплата пов`язана з правовідносинами, що виникають під час виконання рішення суду, адже на момент звільнення позивача права на виплату зазначеної суми не мав, жодних майнових прав на неї не набув, а тому затримка розрахунку при звільненні не відбулась.

Також відповідач зазначив, що законодавством України визначений чіткий і прозорий механізм виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, яким позивач не скористався.

Від позивача до суду 29 вересня 2022 року надійшла відповідь на відзив, в якій викладено пояснення та міркування щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, та мотиви їх відхилення.

Від відповідача до суду 12 жовтня 2022 року надійшли заперечення, в яких наведено аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень та міркувань, а також аргументи їх відхилення.

По справі судом вчинено такі процесуальні дії:

- ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 серпня 2022 року позовну заяву залишено без руху; встановлено позивачу строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду документа про сплату судового збору в сумі 9088,34 грн;

- після усунення недоліків позовної заяви ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 вересня 2022 року відкрито провадження в адміністративній справі; визначено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін;

- ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року справу прийнято до провадження; вирішено розгляд справи продовжити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувано від відповідача докази, яких не вистачає для розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи у змішаній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив таке.

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з 1992 року проходив військову службу у Державній прикордонній службі України.

Відповідно до посвідчення від 18 жовтня 2018 року серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 23 жовтня 2019 року № 1072-ос «Про особовий склад»;

визнано протиправним і скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ос «Про особовий склад»;

поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року на військовій службі у Державній прикордонній службі України;

стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939 (сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 84 коп;

рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Адміністрації Держприкордонслужби допущено до негайного виконання;

рішення в частині стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 35433,60 грн (тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні 60 коп.) допущено до негайного виконання;

у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Згідно із наданою в матеріали справи копією витягу з наказу Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС «Про особовий склад», серед іншого, поновлено полковника юстиції ОСОБА_1 на військовій службі з 01 листопада 2019 року; наказано виплатити в установленому законодавством порядку полковнику юстиції ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць відповідно до судового рішення у сумі 35433,60 грн.

Відповідно до витягу з наказу Голови Держприкордонслужби від 16 серпня 2021 року № 827-ОС «Про особовий склад» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ в запас.

Згідно із витягом з наказу Голови Держприкордонслужби від 16 вересня 2021 року № 939-ОС «Про особовий склад» виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби полковника юстиції ОСОБА_1 ; наказано виплатити: грошову компенсацію за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік та за 45 невикористаних календарних днів щорічної основної відпустки за 2021 рік; грошову компенсацію за 28 невикористаних календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2020 та 2021 роки; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 28 (двадцять вісім) повних календарних років служби в сумі 870861,60 грн; утримати одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, нараховану та виплачену 31 жовтня 2019 року на підставі наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС, в сумі 468315,90 грн. Виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року у справі № 640/23142/19 в частині стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу здійснити після набрання ним чинності.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2021 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково:

визнано протиправним та скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 23 жовтня 2019 року № 1072-ос «Про особовий склад» в частині, що стосується звільнення з військової служби в запас полковника юстиції ОСОБА_1 ;

визнано протиправним і скасовано наказ Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ос «Про особовий склад» в частині виключенні зі списків особового складу та всіх інших видів забезпечення полковника юстиції ОСОБА_1 ;

поновлено ОСОБА_1 з 01 листопада 2019 року на військовій службі у Держприкордонслужбі на посаді директора департаменту юридичного забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби;

стягнуто з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 716939 (сімсот шістнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) грн 84 коп.;

рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на військовій службі в Адміністрації Держприкордонслужби допущено до негайного виконання;

рішення в частині стягнення з Адміністрації Держприкордонслужби на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, що становить 35433,60 грн (тридцять п`ять тисяч чотириста тридцять три гривні 60 коп.) допущено до негайного виконання;

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 640/23142/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Адміністрації Держприкордонслужби на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Держприкордонслужби про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії щодо поновлення на посаді.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі № 640/23142/19 відмовлено у задоволенні заяви Адміністрації Держприкордонслужби про роз`яснення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року.

Згідно із наданою в матеріали справи копією витягу з наказу Голови Держприкордонслужби від 30 червня 2022 року № 688-ОС внесено зміни:

у наказ Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС: абзац другий після слова «службі» доповнити словами «та на посаді директора Депортаменту юридичного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України»; абзаци четвертий, п`ятий, шостий викласти у такій редакції: «Продовжити полковнику юстиції ОСОБА_1 контракт відповідно до пункту 299 Положення з 01 серпня 2020 року на строк вимушеного прогулу.

Зарахувати полковника юстиції ОСОБА_1 у розпорядження Голови Державної прикордонної служби України, звільнивши з посади директора Департаменту юридичного забезпечення Адміністрації Державної прикордонної служби України, згідно із підпунктом 1 пункту 127 Положення, з 29 червня 2021 року.».

Наказано виплатити полковнику юстиції ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у сумі 716939,84 грн з урахуванням раніше виплаченої суми 35433,60 грн. Підстава: постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.

За платіжним дорученням від 01 липня 2022 року № 216997791 на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 на картковий рахунок позивача 02 липня 2022 року зараховано середній розмір грошового забезпечення в сумі 671283,65 грн.

Дослідженої наданої в матеріали довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 14 встановлено, що позивачу за липень та серпень 2021 року (62 календарних дня) нараховано та виплачено 124408,80 грн грошового забезпечення, а саме:

за липень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням 1480,00 грн, надбавка за вислугу років 5675,00 грн, надбавка за класифікацію 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби 11917,50 грн, премія від окладу 32571,00 грн;

за серпень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням 1480,00 грн, надбавка за вислугу років 5675,00 грн, надбавка за класифікацію 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби 11917,50 грн, премія від окладу 32571,00 грн.

Згідно з довідкою Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 15 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу (16 вересня 2021 року) позивачу нараховано грошове забезпечення за вересень 2021 року в сумі 62744,43 грн, з якого утримано грошове забезпечення за період з 17 по 30 вересня 2021 року в сумі 29280,73 грн. Нараховано одноразові додаткові види грошового забезпечення: компенсація невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 28 календарних днів за 2020-2021 роки в сумі 58057,44 грн; компенсація невикористаної щорічної відпустки 45 календарних днів за 2020 рік та 45 календарних днів за 2021 рік в сумі 186613,20 грн; одноразова грошова допомога при звільненні за 28 календарних років в сумі 870861,60 грн; утримано одноразову грошову допомогу при звільненні, нараховану відповідно до наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС в сумі 468315,90 грн. Отже вся сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні складала 680680,04 грн.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Абзацом першим частини третьої статті 24 Закону № 2232-XII визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України від 03.04.2003 № 661-IV «Про Державну прикордонну службу України» (далі - Закон № 661-IV) до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону № 661-IV військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Положення № 1115/2009), яке визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби в Державній прикордонній службі України (далі - Держприкордонслужба) у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період.

Відповідно до пункту 7 Положення № 1115/2009 закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби чи її розвідувального органу, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ або органів (підрозділів) забезпечення Держприкордонслужби (далі - органи Держприкордонслужби) у зв`язку з його звільненням з військової служби в запас або у відставку, загибеллю (смертю), визнанням судом безвісно відсутнім або оголошенням померлим.

Згідно з абзацом першим пункту 293 Положення № 1115/2009 особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець (абзац другий пункту 293 Положення № 1115/2009).

Частиною першою статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 № 558, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.07.2018 за № 854/32306, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - Інструкція № 558).

Пунктом 2 Розділу I Інструкції № 558 визначено, що у цій Інструкції термін «грошове забезпечення» означає гарантоване державою грошове забезпечення в обсязі, що відповідає умовам проходження військової служби та стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення складається із: посадового окладу; окладу за військовим званням; щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії); одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Місячне грошове забезпечення - грошове забезпечення, на отримання якого у відповідному місяці має право військовослужбовець згідно із чинним законодавством.

Місячне грошове забезпечення складається із: основних видів грошового забезпечення (посадовий оклад, оклад за військовим званням); щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, премія).

Грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується в органах Держприкордонслужби за місцем їх служби або органом, у якому вони перебувають на фінансовому забезпеченні згідно з приміткою до штату (пункт 3 Розділу I Інструкції № 558).

Відповідно до пункту 4 Розділу І Інструкції № 558 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується.

Згідно із пунктом 5 Розділу І Інструкції № 558 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

Відповідно до пункту 7 Розділу І Інструкції № 558 грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачено йому або виплачено в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.

Пунктом 9 Розділу І Інструкції № 558 визначено, що індексація грошового забезпечення військовослужбовцям здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.

Згідно з Розділом ІІ Інструкції № 558 основними видами грошового забезпечення є: оклади за військовими званнями; посадові оклади осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом; посадові оклади курсантів, слухачів, докторантів та ад`юнктів; посадові оклади військовослужбовців строкової військової служби.

Відповідно до Розділу ІІІ Інструкції № 558 щомісячними додатковими видами грошового забезпечення є: надбавка за вислугу років; надбавка за особливості проходження служби військовослужбовцями (крім військовослужбовців строкової військової служби); доплата за науковий ступінь; доплата за вчене звання; надбавка за спортивні звання; надбавка за почесні звання; надбавка за виконання функцій державного експерта з питань таємниць та фахівцям, які залучаються до підготовки рішень і висновків державних експертів з питань таємниць; надбавка за службу в умовах режимних обмежень; надбавка за безперервний стаж на шифрувальній роботі; надбавка за кваліфікацію; надбавка за кваліфікаційну категорію військовослужбовцям медичного і фармацевтичного складу; курсантська посадова надбавка; підвищення посадових окладів за військову службу на території гірських населених пунктів та на острові Зміїний; преміювання осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.

Згідно з Розділом IV Інструкції № 558 одноразовими додатковими видами грошового забезпечення є: морська винагорода; винагорода за стрибки з парашутом; винагорода за бойове чергування (бойову службу); винагороди за водолазні роботи; одноразова грошова допомога військовослужбовцям після укладення ними першого контракту; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; допомога для оздоровлення.

Статтею 1 Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-III) установлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника (частина друга статті 2 Закону № 2050-III).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-III).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 Закону № 2050-III).

Відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку (абзац перший статті 7 Закону № 2050-III).

Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159), відтворює положення Закону № 2050-ІІІ, конкретизує підстави та механізм виплати компенсацій.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.

Пунктом 4 Порядку № 159 передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Щодо вимог позивача про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати середнього грошового забепечення, суд зазначає таке.

З системного аналізу наведених положень Закону № 2232-XII, Положення № 1115/2009 слідує, що все належне позивачу грошове забезпечення, мало бути йому виплачено до дня виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби.

Згідно з наказом Голови Держприкордонслужби від 16 вересня 2021 року № 939-ОС позивач виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби з 16 вересня 2021 року.

Відповідно повний розрахунок з позивачем по всіх видах належного йому грошового забезпечення мав бути здійснений відповідачем до 16 вересня 2021 року включно.

Однак з вищеописаних доказів судом встановлено, що вже після звільнення зі служби і виключення із списків особового складу та всіх видів забезпечення Адміністрації Держприкордонслужби позивачу на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 відповідачем 02 липня 2022 року виплачено середній розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року в сумі 671283,65 грн.

Слід зазначити, що Законом № 2011-XII, Положенням № 1115/2009 та Інструкцією № 558, які є спеціальними нормативно-правовими актами і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби, та у випадку виникнення спорів з цього приводу, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців Держприкордонслужби.

Нерозповсюдження на військовослужбовців Держприкордонслужби норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців Держприкордонслужби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до цих правовідносин норми КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України:

в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року);

у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (в редакції, яка діє з 19 липня 2022 року).

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вказала, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 підтверджено право позивача на отримання середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року в сумі 716939,84 грн, тобто спір вирішено на користь позивача, а також, зважаючи на природу цієї виплати, суд дійшов до висновку, що відповідач мав здійснити виплату позивачу цього середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу до дня звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби, тобто у строк, визначений у статті 116 КЗпП України.

Також, зважаючи на вище наведені положення КЗпП України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження до виплати належних працівникові сум і після звільнення його зі служби.

Тому твердження представника відповідача про відсутність у Адміністрації Держприкордонслужби обов`язку виплати позивачу середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу на день його звільнення з військової служби та його виключення зі списків особового складу (16 вересня 2021 року) через не набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/23142/19, що, на його думку, виключає визначену статтею 117 КЗпП України відповідальність, суд відхиляє як безпідставні.

Також судом відхиляються як безпідставні твердження відповідача, що позивач не скористався визначеним у законодавстві України механізмом примусового виконання рішення суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, а також, що відповідач звертався до суду за роз`ясненням постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, оскільки такі обставини жодним чином не впливають на установлений у статті 116 КЗпП України для роботодавця обов`язок провести виплату працівникові всіх сум належної йому заробітної плати у день звільнення, та який не залежить від будь-яких дій працівника.

Отже, зважаючи на вищенаведене нормативне врегулювання спірних правовідносин та враховуючи, що суду не надано доказів, що позивач був відсутній на службі в день його звільнення, то суд дійшов висновку, що всі належні позивачу суми грошового забезпечення мали бути виплачені до 16 вересня 2021 року включно.

Однак за матеріалами справи доплата належного позивачу на день звільнення зі служби грошового забезпечення здійснена відповідачем тільки 02 липня 2022 року на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.

Відповідно за цей період затримки до відповідача має бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно абзаців першого-п`ятого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Пунктом 4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками) (підпункт «а»);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт «б»);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових) (підпункт «в»);

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати (підпункт «е»);

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (підпункт «л»).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення, є Інструкція № 558, пунктом 5 Розділу І якої визначено, що розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний місяць, а за декілька днів, визначається, ураховуючи кількість календарних днів у цьому місяці.

З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Інструкції № 558 можна дійти висновку, що:

згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку військовослужбовцям Держприкордонслужби проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця Держприкордонслужби обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період;

нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється з щомісячних основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) за останні 2 календарні місяці служби перед місяцем звільнення. При цьому, індексація враховується в усіх випадках обчислення середнього грошового забезпечення;

до розрахунку не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду, а також інші виплати, передбачені пунктом 4 Порядку № 100.

Оскільки спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 17 вересня 2021 року (наступний день після звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення відповідача) по 02 липня 2022 року (день виплати донарахованої на виконання судового рішення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу), суд, керуючись правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22, вважає, що спірні правовідносини регулюються редакцією КЗпП України, до внесення у неї змін Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.

Водночас суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 Кодексу законів про працю України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

День виключення позивача зі списків особового складу відповідача 16 вересня 2021 року вважається останнім днем служби, тому не враховується судом для визначення кількості днів затримки у розрахунку при звільненні.

З наданих в матеріали справи доказів судом встановлено, що днем виплати відповідачем позивачу нарахованого на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року в сумі 681506,24 грн (716939,84 грн (середній заробіток, нарахований за постановою суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19) 35433,60 грн (допущена до негайного виконання та виплачена за наказом Голови Держприкордонслужби від 21 липня 2021 року № 704-ОС сума стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць)) є 02 липня 2022 року, оскільки саме в цей день відбулося зарахування грошового забезпечення в сумі 671283,65 грн на картковий рахунок позивача.

Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року включно, що становить 289 календарних днів.

Як вже вище вказано, відповідно до довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 14 позивачу за липень та серпень 2021 року (62 календарних дня) нараховано та виплачено 124408,80 грн грошового забезпечення, а саме:

за липень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням 1480,00 грн, надбавка за вислугу років 5675,00 грн, надбавка за класифікацію 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби 11917,50 грн, премія від окладу 32571,00 грн;

за серпень 2021 року (31 календарний день) у розмірі 62204,40 грн, у тому числі: посадовий оклад у сумі 9870,00 грн, оклад за військовим званням 1480,00 грн, надбавка за вислугу років 5675,00 грн, надбавка за класифікацію 690,90 грн, надбавка за особливості проходження служби 11917,50 грн, премія від окладу 32571,00 грн.

Судом установлено, що у складі виплаченого позивачу за липень-серпень 2021 року грошового забезпечення відсутні складові, що не враховуються для обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення.

Відповідно середньоденне грошове забезпечення позивача складає 2006,59 грн (124408,80 грн : 62 календарних дня).

Середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в арифметичному обчисленні складає 579904,51 грн.

Суд відхиляє наведений позивачем у позовній заяві розрахунок належного йому середнього грошового забезпечення у зв`язку з тим, що позивачем неправильно розраховано середньоденний розмір грошового забезпечення та неправильно визначено період затримки повного розрахунку. Так, у липні та серпні 2021 року 62 календарних дні, а не 60, як визначив позивач. Початком періоду затримки у розрахунку є день, наступний після звільнення зі служби та виключення зі списків відповідача (17 вересня 2021 року), а не день, наступний за днем набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/23142/19 (10 листопада 2021 року).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

Європейський суд з прав людини трактує поняття якість закону таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії»(C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170).

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічний правовий висновок сформований в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі 821/1083/17.

Також відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Верховним Судом у постанові від 30 листопада 2020 року по справі № 480/3105/19 вказано, що при визначенні суми, яка підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні, слід обраховувати суму стягнення пропорційно розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять 100 відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Зазначена правова позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 22 липня 2021 року у справі № 200/5764/20-а та постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 640/9375/20.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Для визначення розміру середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі суд застосовує порядок розрахунку середнього заробітку, передбачений Порядком № 100, з врахуванням вищенаведених правових позицій Верховного Суду.

Як вже вище вказано, відповідно до довідки Адміністрації Держприкордонслужби від 31 січня 2025 року № 15 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу (16 вересня 2021 року) позивачу нараховано грошове забезпечення за вересень 2021 року в сумі 62744,43 грн, з якого утримано грошове забезпечення за період з 17 по 30 вересня 2021 року в сумі 29280,73 грн. Нараховано одноразові додаткові види грошового забезпечення: компенсація невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 28 календарних днів за 2020-2021 роки в сумі 58057,44 грн; компенсація невикористаної щорічної відпустки 45 календарних днів за 2020 рік та 45 календарних днів за 2021 рік в сумі 186613,20 грн; одноразова грошова допомога при звільненні за 28 календарних років в сумі 870861,60 грн; утримано одноразову грошову допомогу при звільненні, нараховану відповідно до наказу Голови Держприкордонслужби від 31 жовтня 2019 року № 1101-ОС в сумі 468315,90 грн. Отже вся сума нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 при звільненні складала 680680,04 грн.

Як вже вищевказано, згідно з постановою суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 позивачу до виплати належить середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 716939,84 грн, у тому числі допущене до негайного виконання в межах суми 35433,60 грн.

Отже судом встановлено, що загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні з військової служби складає 13362186,28 грн, у тому числі: 680680,04 грн (нараховані до виплати при звільненні за наказом від 16 вересня 2021 року № 939-ОС); 681506,24 грн (нараховані до виплати за наказом від 30 червня 2022 року № 688-ОС на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 з урахуванням раніше виплаченої суми 35433,60 грн).

Розмір нарахованих позивачу до виплати сум за наказом від 30 червня 2022 року № 688-ОС - 681506,24 грн по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 13362186,28 грн становить 50,03 % (681506,24 грн х 100 % : 13362186,28 грн).

Виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року складає 290126,22 грн (579904,51 грн (середнє грошове забезпечення) х 50,03 % (відсоткове значення невиплаченого у день звільнення з військової служби грошового забезпечення, нарахованого за наказом від 30 червня 2022 року № 688-ОС).

Отже суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в сумі 290126,22 грн.

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

Отже, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього грошового забезпечення є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за вимушений прогул, суд зазначає таке.

З наведених правових норм слідує, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів; 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Подібна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 461/1390/16-а та від 15 травня 2024 року у справі № 200/5032/20-а.

Керуючись наведеним правовим висновком Верховного Суду, суд вважає безпідставним та відхиляє твердження представника відповідача про відсутність у позивача права на виплату компенсації у зв`язку з виплатою грошового забезпечення на підставі рішення суду.

У постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду виснував таке:

«29. Отже, Судова палата доходить висновку, що умовами для виплати суми компенсації у справі, що розглядається, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів - пенсії та нарахування доходів (у тому числі, за рішенням суду). А виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості.

30. При цьому норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не покладають на особу, якій несвоєчасно виплатили компенсацію втрати частини доходів, обов`язку додатково звертатися до органу Пенсійного фонду України за виплатою такої компенсації.

31. Аналіз норм статей 1, 2, 4 Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159 свідчить, що ними фактично встановлено (визначено) обов`язок відповідного підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання (у цьому випадку - органу Пенсійного фонду України) у разі порушення встановлених строків виплати доходу (в тому числі пенсії) громадянам провести їх компенсацію (нарахувати та виплатити) у добровільному порядку в тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості з перерахованої пенсії.

32. Крім того, Судова палата вважає, що відмова відповідача у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.

33. Зазначену норму варто тлумачити у її системному зв`язку з нормами статей 2-4 Закону № 2050-ІІІ, які визначають, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись, у цій справі органами Пенсійного фонду України, у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

34. Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.».

Також у пункті 35 цієї постанові Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року, 17 листопада 2021 року, 27 липня 2022 року, 11 травня 2023 року (справи №№ 240/186/20, 460/4188/20, 460/783/20,460/786/20 відповідно) про застосування строків звернення до суду з адміністративним позовом у правовідносинах щодо компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їхньої виплати відповідно до Закону № 2050-ІІІ та сформулювала такі висновки: [...]

б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;

в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду; [...].

Суд вважає за необхідне застосувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20, щодо того, що нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, а отже, невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову виплатити таку згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням. Додаткове звернення з заявою про виплату компенсації втрати частини доходів від позивача норми Закону № 2050-ІІІ і Порядку № 159 не вимагають.

При цьому суд зауважує, що до грошового забезпечення, на яке нараховується компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, не враховуються виплати, які мають разовий характер.

З вищеописаних доказів судом встановлено, що відповідачем 02 липня 2022 року виплачено позивачу нараховане на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року в сумі 671283,65 грн.

Як вже вище вказано, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 висловила правову позицію, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Указані висновки були викладені також у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 440/5503/20.

Отже, у розумінні наведених положень Закону № 2050-ІІІ та Порядку № 159, у позивача наявне право на компенсацію у зв`язку із порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в період з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року.

За таких обставин компенсації позивачу підлягали доходи починаючи з 01 листопада 2019 року по день їх виплати 02 липня 2022 року.

Такий висновок суду у повній мірі відповідає висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2024 року у справі № 280/5397/19.

Відповідачем не заперечується, що ним не здійснено нарахування та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.

Враховуючи, що несвоєчасне нарахування та виплата грошового забезпечення відбулись у зв`язку із неправомірними діями відповідача, що встановлено постановою суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, тобто з вини органу, що виплачує грошове забезпечення, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

У свою чергу невиплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати грошового забезпечення, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, свідчить про відмову відповідача виплатити таку компенсацію згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.

Отже, за встановлених обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на виплату йому компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року за період затримки виплати з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року.

Також суд зазначає, що у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 826/8319/16 Верховний Суд виснував про необхідність виплати компенсації за весь період невиплати доходів, а не з часу постановлення судового рішення, на підставі яких такі доходи фактично виплачені.

Зважаючи на такий правовий висновок, судом відхиляється наведений позивачем у позові розрахунок компенсації втрати частини доходів, здійснений ним з дати постановлення постанови суду.

Щодо обраного позивачем способу захисту його порушених прав, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною другою статті 9 КАС України закріплено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи, що відповідачем порушено право на отримання компенсації втрати частини доходів на несвоєчасно виплачену йому суму середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, та нарахування цієї компенсації віднесені до компетенції відповідача, суд вважає, що ефективним способом захисту порушеного права позивача, який у повній мірі сприятиме його відновленню, є:

визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19;

зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.

Отже судом встановлено, що позовні вимоги в цій частині також є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині компенсації позивачу суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі Порядок № 44), суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 Порядку № 44 цей порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Пунктом 2 Порядку № 44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

За приписами пунктів 3, 4 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (пункт 5 Порядку № 44).

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати, вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи, у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Відтак суд вважає, що виплата позивачу компенсації втрати частини доходів має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією суми ПДФО відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

Однак, зважаючи на правову природу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, який згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, не входить до структури заробітної плати, а є мірою відповідальності, суд дійшов висновку, що ця виплата має бути здійснена відповідачем без компенсації сум ПДФО відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону № 3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову: майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Станом на 01 січня 2022 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» становив 2481,00 грн.

Позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 9088,34 грн (як 1 % від ціни позову), що підтверджено квитанцією від 23 серпня 2022 року.

Зважаючи на часткове задоволенні позовних вимог, суд вважає за необхідне присудити позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, сплачений позивачем при зверненні до суду з цим позовом судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог сумі 3893,39 грн.

Розраховуючи належну до відшкодування позивачу суму судового збору, суд виходить з того, що за наслідками розгляду цієї справи суд стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 290126,22 грн, що складає 31,92 % від ціни позову (290126,22 грн х 100 % : 908833,94 грн). Відповідно, суд вважає за необхідне присудити позивачу 31,92 % від сплаченого ним судового збору в розмірі 9088,34 грн, що складає 2900,99 грн.

Також суд частково задовольняє позовну вимогу щодо компенсації позивачу втрати частини доходів громадян у визначений пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України спосіб шляхом визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Відповідно суд вважає за необхідне присудити позивачу судовий збір в розмірі 0,4 прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, установленого на 01 січня 2022 року, що складає 992,40 грн.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Адміністрації Державної прикордонної служби України (місцезнаходження: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 26, ) про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2021 року по 02 липня 2022 року у розмірі 290126,22 грн (двісті дев`яносто тисяч сто двадцять шість гривень 22 коп.).

Визнати протиправною бездіяльність Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів за період з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19.

Зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини грошових доходів за період з 01 листопада 2019 року по 02 липня 2022 року у зв`язку з порушенням термінів виплати середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 01 листопада 2019 року по 29 червня 2021 року, виплаченого 02 липня 2022 року на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 640/23142/19, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3893,39 грн (три тисячі вісімсот дев`яносто три гривні 39 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова