Справа № 320/11661/25
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2025 року справа №320/11661/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного сервісного центру МВС (далі по тексту також відповідач, ГСЦ МВС), в якому просить суд:

- скасувати наказ ГСЦ МВС №2/10/28-кп від 03.02.2025 щодо звільнення позивача з посади начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві. із припиненням державної служби;

- поновити позивача на роботі з 04.02.2025;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2025 по день постановлення судом рішення, із розрахунку по 1 582,29 грн за робочий день, що на день звернення до суду становило 30 063,51 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомив, що він був призначений на посаду начальника регіонального центру ГСЦ МВС в м. Києві з 31.08.2022. Наказом ГСЦ МВС від 29.08.2024 у зв`язку з внесення організаційно-штатних змін в Головному сервісному центрі МВС було введено нову посаду - заступник начальника центру - начальник регіонального сервісного центру у м. Києві, та одночасно було скорочено посаду, яку обіймав позивач. Внаслідок цього, 24.09.2024 позивача було попереджено про наступне звільнення із займаної посади та запропоновано низку вакантних посад. Позивач стверджує, що 25.09.2024 ним подано заяву про його згоду на призначення в порядку переведення на запропоновану вакантну посаду - заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у м. Києві з 29 жовтня 2024 року. Натомість, позивачем отримано лист від 22.10.2024 №31/29946-31104-2024 з повідомленням про те, що посада заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у м. Києві вже укомплектована, оскільки наказом ГСЦ МВС №2/10/119-кп від 17 жовтня 2024 року на цю посаду призначено ОСОБА_2 в порядку переведення з іншої посади - начальника відділу європейської інтеграції та класифікації транспортних засобів ГСЦ МВС, яка не підлягала скороченню. Після цього відповідачем, без пропозиції позивачу будь-яких інших посад, був прийнятий спірний наказ №2/10/28-кп від 03.02.2025, яким позивача звільнено з посади Начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, із припиненням державної служби.

Позивач не погоджується з правомірністю прийняття відповідачем спірного наказу та стверджує, що у порушення законодавчих приписів, встановлених частиною 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», відповідачем не було дотримано процедури припинення державної служби, оскільки на запропоновану позивачу посаду, на яку він дав згоду на призначення, було призначено іншу особу в порядку переведення з посади, яка не підлягала скороченню, а позивача звільнено без пропонування інших посад. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з позовом у цій справі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.03.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що відповідно до наказу від 29.08.2024 №592 посада, яку обіймав позивач, підлягала скороченню, про що його повідомлено попередженням від 24.09.2024 з одночасною пропозицією 120 наявних вакантних посад.

Відповідач пояснив, що на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) крім заяви позивача про переведення, надійшло ще 3 заяви 25.09.2024, а також заява від 17.10.2024 від ОСОБА_2 , якого наказом від 17.10.2024 було призначено на означену посаду, про що позивача повідомлено листом від 22.10.2024 з одночасним інформуванням про можливість розгляду ним інших вакантних посад, запропонованих раніше. Також відповідач зазначив про надходження від позивача заяви від 30.08.2024 про переведення його на посаду заступника начальника центру - начальника регіонального сервісного центру в м. Києві з 02.09.2024, у задоволенні якої було відмовлено з огляду на те, що означена посада не є рівнозначною із займаною позивачем. Будь-яких інших заяв від позивача не надходило. Як наслідок, відповідач вважає правомірним звільнення позивача спірним наказом.

Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що ОСОБА_1 фактично був керівником територіального органу виконавчої влади - Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (Філія ГСЦ МВС) як відокремленого підрозділу, юрисдикція якого поширюється на м. Київ. Позивач стверджує, що означений орган виконавчої влади як відокремлений структурний підрозділ не зазнав будь-яких організаційних змін, зокрема, змін повноважень чи функцій, та, відповідно, посада керівника цього відокремленого структурного підрозділу скорочена не була, а назва посади зазнала лише редакційних змін та її рівень підвищено до посади заступника ГСЦ МВС.

На думку позивача, фактично посада, яку він обіймав, не була скорочена, проте нова посада йому не пропонувалась як така, що штучно піднята до вищого рівня.

Також позивач наголосив на тому, що ним було подано заяву про згоду на призначення в порядку переведення на запропоновану, по суті, нижчу посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у м. Києві, на яку було призначено іншу особу в порядку переведення з посади, яка не підлягала скороченню.

На переконання позивача, повідомлення його за декілька днів до дати звільнення про можливість обрати іншу із запропонованих посад не може вважатись виконанням вимог частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», оскільки у випадку, якщо державний службовець погодився із запропонованою йому посадою, він має законні права і очікування бути призначеним на цю посаду.

Також позивач не погоджується із визначеним відповідачем розміром середнього заробітку для оплати вимушеного прогулу, зазначаючи, що протягом жовтня 2024 року - січня 2025 року він перебував на лікарняному, а тому обрахунок має здійснюватися із фіксованої частини місячної заробітної плати, яка складає 33 319,34 грн та включає крім посадового окладу надбавку за вислугу років у розмірі 27% (9 років державної служби), надбавку за 6 ранг державного службовця.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено про нездійснення ним дискреційних повноважень щодо зміни категорії посади з огляду на відсутність таких повноважень.

Відповідач наголосив на законодавчо визначеній можливості переведення державних службовців без обов`язкового проведення конкурсу на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості, за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

На думку відповідача, Законом України «Про державну службу» не визначено заборон та обмежень щодо призначення чи переведення на вакантні посади, які запропоновані державному службовцю під час скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Також відповідач зазначив, що посадовий оклад, надбавки, доплати, премії та компенсації державних службовців ГСЦ МВС встановлюються відповідно до статей 51, 52 Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», що має наслідком відсутність підстав для здійснення розрахунку вимушеного прогулу шляхом множення гарантованої, сталої, фіксованої частини місячної заробітної плати.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

у с т а н о в и в:

Відповідно до наказу ГСЦ МВС від 29.08.2022 №2/10/154-кп позивача переведено на посаду начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 31.08.2022 з посадовим окладом відповідно до штатного розпису у розмірі 9 000,00 грн, зі збереженням раніше присвоєного 6 рангу державного службовця.

Наказом МВС України від 29.08.2024 №592 «Про організаційно-штатні зміни в Головному сервісному центрі МВС» з метою забезпечення виконання службових завдань затверджено Перелік змін у штатах МВС, що додається.

Згідно переліку змін у штатах МВС у Головному сервісному центрі МВС (міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС, м. Київ) введено посаду заступника начальника центру - начальника регіонального сервісного центру в м. Києві та скорочено посаду начальника центру - заступника начальника Головного сервісного центру в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС).

24 вересня 2024 року позивачу вручено попередження, в якому зазначено, що відповідно до наказу МВС України від 29.08.2024 №592 «Про організаційно-штатні зміни в Головному сервісному центрі МВС» посада начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) підлягає скороченню.

Одночасно позивачу запропоновано розглянути 120 наявних вакантних посад та у разі згоди на призначення за переведенням на одну із запропонованих посад подати відповідну заяву до управління персоналу ГСЦ МВС.

Також позивача повідомлено, що у разі відмови його буде звільнено відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та зазначено, що ненадання зазначеної вище заяви протягом встановленого строку вважатиметься відмовою від запропонованої посади.

25 вересня 2024 року позивачем подано відповідачу заяву про переведення його на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 29.10.2024.

Листом ГСЦ МВС від 22.10.2024 №31/29946-31104-2024 позивача повідомлено, що станом на 22.10.2024 посада заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філії ГСЦ МВС) укомплектована, у зв`язку з чим керівництвом ГСЦ МВС позитивного рішення щодо переведення позивача прийнято не було. Водночас позивача проінформовано про можливість розглянути питання про переведення на інші вакантні посади відповідно до його професійної компетентності та досвіду роботи в системі сервісних центрів МВС, які були запропоновані йому раніше.

Наказом ГСЦ МВС від 03.02.2025 №2/10/28-кп позивача звільнено з посади начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 03.02.2025 у зв`язку зі зміною штатного розпису ГСЦ МВС, із припиненням державної служби на підставі пункті 1 частини першої, частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу», наказу МВС України від 29.08.2024 №592 «Про організаційно-штатні зміни в Головному сервісному центрі МВС».

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього наказу, позивач звернувся з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначає Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі по тексту також Закон №889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до частин другої-третьої статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За правилами пункту 4 частини першої статті 83 Закону №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIIІ підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIIІ визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.11.2022 у справі № 640/24023/21, від 23.02.2023 у справі № 140/9066/21, від 11.05.2023 у справі №380/9574/21, від 27.06.2023 у справі №120/3712/21-а, від 14.09.2023 у справі № 640/15737/22, від 12.09.2024 у справі №380/9055/22. державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Тобто, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний не лише попередити державного службовця про наступне звільнення, а й одночасно з цим запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому, враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Отже, судова практика Верховного Суду щодо питання застосування частини третьої статті 87 Закону №889-VІІІ у контексті обов`язку суб`єкта призначення/керівника державної служби пропонувати державному службовцеві, попередженого про звільнення, усі наявні вакантні посади є сталою та послідовною.

Верховний Суд у постанові від 23.04.2025 №320/12821/23 зазначив, що в умовах дії воєнного стану ця процедура не змінилася, принаймні в тому, що звільнення з названої підстави передбачає пропонування посад (якщо є посади, які можна пропонувати під час дії попередження про наступне звільнення). Тут варто нагадати також про положення частини першої статті 41 Закону №889-VIII, за змістом якої державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті) без обов`язкового проведення конкурсу за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.

Подібний висновок Верховний Суд уже викладав у постановах від 13.03.2025 у справі №320/13326/23, від 27.03.2025 у справі №440/12540/23, де попри нетотожний суб`єктний склад, водночас підставою звільнення в обох випадках є пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом МВС України від 29.08.2024 №592 «Про організаційно-штатні зміни в Головному сервісному центрі МВС» з метою забезпечення виконання службових завдань затверджено Перелік змін у штатах МВС, що додається. Згідно переліку змін у штатах МВС у Головному сервісному центрі МВС (міжрегіональний територіальний орган з надання сервісних послуг МВС, м. Київ) введено посаду заступника начальника центру - начальника регіонального сервісного центру в м. Києві та скорочено посаду начальника центру - заступника начальника Головного сервісного центру в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС).

24 вересня 2024 року позивачу вручено попередження, в якому зазначено, що відповідно до наказу МВС України від 29.08.2024 №592 «Про організаційно-штатні зміни в Головному сервісному центрі МВС» посада начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) підлягає скороченню.

Одночасно позивачу запропоновано розглянути 120 наявних вакантних посад та у разі згоди на призначення за переведенням на одну із запропонованих посад подати відповідну заяву до управління персоналу ГСЦ МВС.

Також позивачу повідомлено, що у разі відмови його буде звільнено відповідно до частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та зазначено, що ненадання зазначеної вище заяви протягом встановленого строку вважатиметься відмовою від запропонованої посади.

Скориставшись наданим позивачу правом обрати із запропонованих посад державної служби посаду для переведення, 25.09.2024 позивачем подано відповідачу заяву про переведення його на рівнозначну посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 29.10.2024.

На переконання суду, подаючи означену заяву 25.09.2024, тобто на наступний день після отримання попередження про заплановане звільнення, із проханням про переведення на посаду, вказану у попередженні як вакантну, позивач мав законні очікування щодо позитивного рішення про переведення його та означену посаду, що мало наслідком невчинення ним жодних інших дій, направлених на аналіз інших зазначених у попередженні як вакантних станом на 24.09.2024 посад.

Проте, листом ГСЦ МВС від 22.10.2024 №31/29946-31104-2024 позивача повідомлено, що станом на сьогодні [на 22.10.2024] посада заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філії ГСЦ МВС) укомплектована, у зв`язку з чим керівництвом ГСЦ МВС позитивного рішення щодо переведення позивача прийнято не було. Водночас позивача проінформовано про можливість розглянути питання про переведення на інші вакантні посади відповідно до його професійної компетентності та досвіду роботи в системі сервісних центрів МВС, які були запропоновані йому раніше.

Матеріалами справи підтверджено, що наказом ГСЦ МВС від 17.10.2024 №2/10/119-кп переведено ОСОБА_2 , начальника відділу євроінтеграції та класифікації транспортних засобів, на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 21.10.2024. Підставою зазначена заява ОСОБА_2 від 17.10.2024.

Тобто, з наявних матеріалів справи вбачається, що посада заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) була вакантною протягом майже місяця з дня подання позивачем заяви про переведення (з 25.09.2024 по 17.10.2024). Проте, відповідачем не вчинено дій, направлених на розгляд означеної заяви після її надходження з 25.09.2024 і лише після призначення на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) іншої особи, на підставі заяви такої особи від 17.10.2024 (тобто поданої через 3 тижні після заяви позивача), позивачу направлено лист від 22.10.2024 про відсутність позитивного рішення щодо переведення позивача на означену посаду.

Під час розгляду справи відповідач не надав нормативно обґрунтованих пояснень із зазначенням причин вчинення ним таких дій, не пояснив, чи були наявні юридично значимі перешкоди для розгляду заяви позивача від 25.09.2024 про переведення його на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) у період з 25.09.2024 (день подання позивачем заяви про переведення) до 17.10.2024 (день подання ОСОБА_2 заяви про переведення на цю ж посаду).

Крім того, суд зауважує, що відповідач, зазначаючи у листі від 22.10.2024 №31/29946-31104-2024 про можливість розглянути питання про переведення на інші вакантні посади відповідно до його професійної компетентності та досвіду роботи в системі сервісних центрів МВС, які були запропоновані йому раніше, враховуючи закінчення 30-денного строку з дня ознайомлення із попередженням 25.10.2024, з метою економії часу сторін (позивача - щодо написання заяв про переведення його на посади, які з 24.09.2024 ймовірно втратили свою актуальність, та відповідача - щодо надання відповідей на такі заяви у випадку втрати актуальності списком посад, зазначеним у попередженні) не надав позивачу оновлений список вакантних посад.

Суд також наголошує, що позивачу, який працює і проживає у м. Києві з означених у попередженні 120 посад запропоновано одну рівнозначну, яка в подальшому після погодження позивача на переведення на неї, втратила статус вакантної, а також 4 нижчих посади у м. Києві, які були вакантними станом на 24.09.2024. Інші запропоновані позивачу посади територіально розташовані в різних областях України. Крім того, матеріали справи не містять відомостей щодо того, чи є посади за порядковими номерами 117-120, які територіально знаходяться у м. Києві, вакантними станом на момент отримання позивачем відмови у призначенні його на посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС).

Додатково суд вважає за необхідне наголосити на тому, що з наданих відповідачем пояснень вбачається, що у період з 01 по 27 жовтня 2024 року позивач перебував у відпустці, з 28 жовтня 2024 року по 31 січня 2025 року - період тимчасової непрацездатності.

Тобто, позивач, подавши 25.09.2024 заяву про переведення його на посаду, зазначену у попередженні як вакантну, маючи законні очікування щодо позитивного рішення про переведення його на означену посаду, перебуваючи у відпустці (поза межами місця роботи), отримав лист від 22.10.2024 про неможливість його призначення на таку посаду.

На переконання суду, відсутність позивача на робочому місці внаслідок перебування у відпустці та у подальшому - у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а також відсутність актуального переліку вакантних посад, унеможливили своєчасний розгляд ним та, відповідно, подання інших заяв про переведення на вакантні посади.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що неподання позивачем інших заяв фактично є відмовою від запропонованих посад, оскільки позивач шляхом подання заяви від 25.09.2024 про переведення його на вакантну посаду, вчинив активні дії, які по суті є згодою на призначення за переведенням на одну із запропонованих посад. Жодних активних дій щодо відмови від запропонованих посад позивачем не вчинялось.

Суд також зауважує, що матеріали справи не містять доказів дослідження відповідачем питання наявності чи відсутності у позивача переважного права на залишення його на роботі.

З огляду на вказане, суд резюмує, що відносно позивача у спірних правовідносинах не була дотримана процедура звільнення, визначена частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII, що має наслідком скасування спірного наказу про звільнення позивача.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За таких обставин, враховуючи скасування судом наказу про звільнення позивача, він підлягає поновленню на попередній роботі.

Відповідно до положень статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Таким чином, працівник вважатиметься звільненим з наступного дня після того дня, з якого починається строк звільнення.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, днем звільнення вважається останній день роботи.

Наказом ГСЦ МВС від 03.02.2025 №2/10/28-кп позивача звільнено із займаної посади з 03.02.2025.

Отже, позивач має бути поновлений на роботі з наступного дня після звільнення, тобто з 04.02.2025, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі №711/8138/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 85679198) зазначила, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Поновлення на роботі - це повернення працівника в попередній стан, який існував до його незаконного звільнення, а тому правовими наслідками поновлення на роботі працівника є надання йому попередньої роботи (посади), з тими ж функціональними обов`язками, які мали місце до звільнення. Обов`язком боржника є не лише видання наказу (розпорядження) про поновлення працівника на роботі, а й фактичний допуск поновленого працівника до виконання попередніх обов`язків.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акту органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення працівника. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

Верховний Суд у постанові від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) зазначив, що КЗпП України не містить поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто, створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 зазначила, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, а законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Пленум Верховного Суду України у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Згідно з підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі по тексту також - Порядок №100), цей Порядок застосовується, у тому числі, у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до положень пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Згідно абзаців 3 - 5 пункту 4 Порядку №100 якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, за відсутності розрахункового періоду, обраховується з установлених працівнику в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При цьому, положеннями Порядку №100 не передбачено включення до посадового окладу додаткових надбавок.

Враховуючи вищевказані норми та приймаючи до уваги те, що позивача було звільнено з посади з 03.02.2025, а також враховуючи відсутність розрахункового періоду з огляду на перебування позивача протягом розрахункового періоду у відпустці та його тимчасову непрацездатність, при обчисленні середньоденної заробітної плати слід враховувати посадовий (місячний) оклад позивача.

При цьому, судом відхиляються доводи позивача щодо наявності підстав для застосування розміру заробітної плати 34 810,37 грн, зазначені у довідці про доходи від 03.02.2025 №1 як нарахованої у грудні 2024 року з огляду на підтверджену документально та нормативно відсутність розрахункового періоду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача та його перебування у відпустці.

З наявної в матеріалах справи довідки про середню заробітну плату №21 від 25.03.2025, виданої Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС), вбачається, що розмір заробітної плати позивача за грудень 2024 року та січень 2025 року склав 0 грн за 45 робочих днів.

Відповідно до наданої відповідачем довідки про середньоденну заробітну плату №21 від 25.03.2025, середньоденна заробітна плата позивача складає 400,00 грн, виходячи з посадового окладу 9 000,00 грн.

При цьому суд визнає непереконливими посилання позивача на необхідність врахування при здійсненні розрахунку середньоденної заробітної плати положень постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 р. № 1409 «Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2025 році», оскільки вказана постанова підлягає застосуванню у разі здійснення оплати праці на основі класифікації посад.

У той же час, відповідно до пункту 21 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у 2025 році норми абзацу восьмого пункту 14 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» застосовуються до 31 грудня 2025 року до державних органів, які не здійснюють оплату праці на основі класифікації посад.

Враховуючи вищезазначене, посадовий оклад державних службовців ГСЦ МВС встановлюється відповідно до статей 51, 52 Закону України «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», якою визначено, що посадовий оклад за посадою керівника управління у складі департаменту, головного управління, служби державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, мм. Києва та Севастополя, категорії Б, підкатегорії Б3, до якої прирівнюється посада, з якої було звільнено позивача, складає 9000,00 грн.

Період вимушеного прогулу позивача з 04.02.2025 (наступний день після звільнення, враховуючи, що день звільнення є останнім робочим днем) по 04.08.2025 (день постановлення рішення у цій справі) або 129 робочих днів.

При обчисленні кількості робочих днів суд враховує, що відповідно до пункту 2 Глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

У свою чергу, частиною шостою статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрав чинності 24.03.2022) визначено, що у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України "Про відпустки".

Таким чином, починаючи з 24.03.2022 не застосовуються, зокрема, такі норми:

- ч. 3 ст. 67 КЗпП України (у випадку, коли святковий або неробочий день (стаття 73) збігається з вихідним днем, вихідний день переноситься на наступний після святкового або неробочого);

- ст. 73 КЗпП України (святкові і неробочі дні).

Отже, з 24.03.2022 при розрахунку кількості робочих днів враховуються усі дні з понеділка по п`ятницю включно.

З урахуванням цього, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2025 по 04.08.2025 у розмірі 51 600,00 грн (400,00 грн х 129 дні).

Отже, всебічно та в повному обсязі розглянувши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Відповідно до положень статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

У зв`язку з цим суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині:

- поновлення позивача на посаді начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 04.02.2025;

- стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо вимог позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає таке.

Згідно з положеннями частини першої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Частиною п`ятою цієї ж статті визначено, що за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.

З аналізу викладених норм убачається, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, є правом суду, а не його обов`язком, на чому наголошено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року (справа № 823/1265/16; адміністративне провадження №К/9901/16261/18).

У пункті 86 постанови від 30.06.2021 у справі №9901/172/20 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що закріплені у статті 382 КАС України процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 (адміністративне провадження № К/9901/5159/18) звертав увагу, що статті 382 і 383 Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Таким чином, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 640/3719/18, від 11 червня 2020 року у справі №640/13988/19 та від 23 грудня 2020 року у справі №704/1167/19.

Суд зазначає, що лише прийняття рішення зобов`язувального характеру не є безумовною підставою для встановлення у справі судового контролю, а наявність передумов для встановлення такого контролю має підтверджуватися належними та допустимими доказами. Однак, такі докази позивачем надані не були, а також позивачем не було наведено обґрунтувань необхідності застосування такого заходу судового контролю як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, внаслідок чого суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю у цій справі.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн, що підтверджується квитанцією від 28.02.2025 №2061-0215-5908-3527.

У свою чергу, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Отже, при зверненні до суду позивачем був зайве сплачений судовий збір, який може бути повернутий його за окремо поданою заявою.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного сервісного центру МВС від 03.02.2025 №2/10/28-кп «Про звільнення ОСОБА_1 ».

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 04.02.2025.

4. Стягнути з Головного сервісного центру МВС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.02.2025 по 04.08.2025 в розмірі 51 600,00 грн (п`ятдесят одна тисяча шістсот гривень 00 коп.).

5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

6. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві (філія ГСЦ МВС) з 04.02.2025.

7. Звернути до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Головного сервісного центру МВС на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.