Справа № 120/13940/24
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 серпня 2025 р. Справа № 120/13940/24

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (далі - відповідач 2) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області про відмову у призначенні пенсії №45 від 14.08.2024 їй було відмовлено у призначенні пенсії за віком. Підставою відмови стало те, що позивачкою не надано документ про реєстрацію місця проживання особи, чим порушено вимоги пункту 2.9, 2.22 Порядку № 22-1.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що порушує її права на пенсійне забезпечення, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 22.10.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

У встановлений судом строк позивачем недоліки позовної заяви усунуто, у зв`язку із чим ухвалою суду відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного позову. Окремо зазначає, що до заяви про призначення пенсії за віком ОСОБА_2 надала: паспорт громадянина України (ІД-картка) НОМЕР_1 від 30.03.2023; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №529- від 02.08.2024; заяву від 05.08.2024 №23781 в якій задеклароване/зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 та зазначена інформація про не отримання заявницею пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації; витяг з реєстру територіальної громади від 05.08.2024.

За результатами розгляду вищезазначених документів та відомостей реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування стаж позивачки склав 39 років 5 місяців 1 день.

Проте, представник відповідача зазначає, що у витязі з реєстру територіальної громади від 05.08.2024 отриманому за запитом Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, в графі адреса місця проживання зазначено відомості відсутні.

Таким чином, оскільки позивачкою не надано документ про реєстрацію місця проживання особи, передбачений пп. 2.9 та 2.22 Порядку №22-1, а згідно з витягом з реєстру територіальної громади від 05.08.2024 відомості щодо місця проживання ОСОБА_1 відсутні, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області прийнято рішення №45 від 14 серпня 2024 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 ЗУ № 1058, у зв`язку з відсутністю інформації про місце проживання (реєстрації).

Представником ГУ ПФУ у Вінницькій області надано відзив, який за змістом є аналогічним відзиву ГУ ПФУ в Херсонській області.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в поданих заявах по суті справи, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, встановив, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 02.08.2024 № 529-.

05.08.2024 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком, в якій повідомила, що з 2014 року не отримує пенсії по інвалідності третьої групи загального захворювання, так яка проживала в АР Крим. Також повідомила, що не отримувала жодної з пенсій органів пенсійного забезпечення російської федерації. До заяви позивач додала: паспорт громадянина України (ІД-картка) НОМЕР_1 від 30.03.2023; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №529- від 02.08.2024; заяву від 05.08.2024 №23781 в якій задеклароване/зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади від 05.08.2024; виписку з акту огляду МСЕК про встановлення, зняття або зміну групи інвалідності; диплом про навчання; пенсійне посвідчення старого зразка; свідоцтва про народження дітей; свідоцтво про шлюб; трудову книжку або документи про стаж.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії №45 від 14.08.2024, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком. Підставою відмови стало те, що позивачкою не надано документ про реєстрацію місця проживання особи, чим порушено вимоги пункту 2.9, 2.22 Порядку № 22-1.

При цьому зазначено, що за наданими документами та відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж позивача становить 39 років 5 місяців 1 день.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, вважаючи його протиправним та таким, що порушує її права на пенсійне забезпечення, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами в справ, суд керується таким.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (п. 23 ч. I). Ратифікувавши вказану Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині I Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , досягнувши відповідного віку, 05.08.2024 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком, в якій повідомила, що з 2014 року не отримує пенсії по інвалідності третьої групи загального захворювання, так яка проживала в АР Крим. Також повідомила, що не отримувала жодної з пенсій органів пенсійного забезпечення російської федерації. До заяви позивач додала: паспорт громадянина України (ІД-картка) НОМЕР_1 від 30.03.2023; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №529- від 02.08.2024; заяву від 05.08.2024 №23781 в якій задеклароване/зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади від 05.08.2024; виписку з акту огляду МСЕК про встановлення, зняття або зміну групи інвалідності; диплом про навчання; пенсійне посвідчення старого зразка; свідоцтва про народження дітей; свідоцтво про шлюб; трудову книжку або документи про стаж.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії №45 від 14.08.2024, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за віком. Підставою відмови стало те, що позивачкою не надано документ про реєстрацію місця проживання особи, чим порушено вимоги пункту 2.9, 2.22 Порядку № 22-1.

При цьому зазначеним рішенням до страхового стажу позивача зараховано усі періоди, що не заперечується сторонами.

Надаючи оцінку підставам для відмови позивачці у призначенні пенсії за віком, викладеним в рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області №45 від 14.08.2024, суд зазначає наступне.

Спірним у цій справі є питання щодо необхідності надання позивачкою, як внутрішньо переміщеною особою, документу про реєстрацію місця проживання особи до заяви про призначення пенсії.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування №1058-IV від 09.07.2003 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 1 ст. 10 Закону передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до п. 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 № 13-1) (далів - Порядок № 22-1), заява про призначення, перерахунок пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера може подаватись заявником разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів), через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України (далі - вебпортал) або засобами Єдиного державного вебпорталу електронних послуг (далі - Портал Дія) з використанням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до Положення про організацію прийому та обслуговування осіб, які звертаються до органів Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 липня 2015 року № 13-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 серпня 2015 року за № 991/27436.

Згідно з п. 2.9.Порядку № 22-1 під час подання заяв, передбачених пунктом 1.1 розділу І, пунктом 3.1 розділу III та пунктом 5.1 розділу V цього Порядку, особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини (за відсутності у дитини паспорта громадянина України). Особи, які тимчасово проживають за кордоном (крім осіб, які проживають на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором), надсилають копії вищезазначених документів, засвідчені в порядку, визначеному пунктом 2.23 цього розділу, та документ про посвідчення факту, що фізична особа є живою.

В заявах зазначається інформація про місце проживання, для підтвердження якої особа може надати відомості про місце проживання, що були внесені до документів, визначених Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні.

З аналізу процитованих норм можна зробити висновок про те, що в заяві про призначення пенсії за місцем проживання заявник зобов`язаний вказати інформацію про місце проживання, в той же час зазначеними нормами не визначено обов`язку заявника надавати відомості про місце проживання та вчиняти дії щодо його декларування з метою отримання пенсії.

Згідно з п. 14-4 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим Законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації. У разі відсутності обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та Російської Федерації неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

Як свідчать матеріали справи, 05.08.2024 позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за віком, в якій повідомила, що з 2014 року не отримує пенсії по інвалідності третьої групи загального захворювання, так як проживала в АР Крим. Також повідомила, що не отримувала жодної з пенсій органів пенсійного забезпечення російської федерації.

До заяви позивач додала: паспорт громадянина України (ІД-картка) НОМЕР_1 від 30.03.2023; довідку про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб №529- від 02.08.2024; заяву від 05.08.2024 №23781 в якій задеклароване/зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ; витяг з реєстру територіальної громади від 05.08.2024; виписку з акту огляду МСЕК про встановлення, зняття або зміну групи інвалідності; диплом про навчання; пенсійне посвідчення старого зразка; свідоцтва про народження дітей; свідоцтво про шлюб; трудову книжку або документи про стаж.

Так, згідно з витягом з реєстру територіальної громади відомості про зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_1 відсутні.

Разом із тим, згідно з довідкою від 02.08.2024 № 529- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що фактичним місцем проживання/перебування позивача є АДРЕСА_3 . Зазначена довідка не є скасованою та/або відкликаною.

При цьому суд враховує, що позивачка є громадянкою України, що підтверджується паспортом (ІД-картка) НОМЕР_1 від 30.03.2023, орган, що видав 2116, у встановлений спосіб повідомила орган пенсійного забезпечення про те, що з 2014 року не отримує пенсії по інвалідності третьої групи загального захворювання, так як проживала в АР Крим. Також повідомила, що не отримувала жодної з пенсій органів пенсійного забезпечення російської федерації.

Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії №45 від 14.08.2024, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу було необгрунтовано відмовлено у призначенні пенсії за віком. При цьому, як підстава відмови зазначено, що позивачкою не надано документ про реєстрацію місця проживання особи, чим порушено вимоги пункту 2.9, 2.22 Порядку № 22-1.

Разом із тим, суд наголошує на тому, що в заяві про отримання пенсії за місцем проживання заявник зобов`язаний вказати інформацію про місце проживання, в той же час зазначеними нормами не визначено обов`язку заявника надавати відомості про місце проживання та вчиняти дії щодо його декларування з метою отримання пенсії.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Водночас, суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співрозмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе надмірний тягар.

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №45 від 14.08.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З метою ефективного захисту прав позивачки, враховуючи висновок суду щодо протиправності рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №45 від 14.08.2024, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.08.2024 та призначити пенсію за віком з дня звернення позивачки з заявою про призначення пенсії ( 05.08.2024 ).

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області понесені нею судові витрати зі сплати судового збору.

Щодо понесених витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що в позовній заяві позивачем повідомлено суд, що докази розміру понесених витрат на оплату правничої допомоги будуть надані, відповідно до вимог ч. 7 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 №45 від 14.08.2024

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дня звернення з заявою про призначення пенсії.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області (вул. -Крицак Валентини, 6, м. Херсон, Херсонська область, 73036, ), Головне управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області (вул. Зодчих, 22, м. Вінниця, )

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна