Справа № 320/37340/25
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2025-08-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

04 серпня 2025 року м. Київ № 320/37340/25

Суддя Київського окружного адміністративного суду Дудін С.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України про визнання протиправними дій та бездіяльності; визнання протиправним, нечинним та скасування розпорядження; зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України та Міністерства економіки, довкілля та сільського господарства України, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства економіки України (Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України) щодо підготовки та подання Кабінету Міністрів України недостовірних відомостей/інформації у листах від 12 лютого 2025 року № 32-01/102-01дск та № 32-01/105-01дск та інших зверненнях, які стали підставою для ініціювання персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) проти ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства економіки України (Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України), яка полягає у непроведенні перевірки достовірності відомостей/інформації, яка стала підставою для ініціювання персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) проти ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Міністерство економіки України (Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України) переглянути відомості (інформацію) на предмет її достовірності, які стали підставою для ініціювання персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) проти ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо підготовки, розгляду та прийняття розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2025 року №109 "Про внесення пропозицій щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" у частині, що стосується Позивача;

- визнати протиправним, нечинним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2025 року № 109 "Про внесення пропозицій щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)" у частині, що стосується позивача ? ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо підготовки та подання 12.02.2025 до Ради національної безпеки і оборони пропозицій щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) щодо ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України повторно розглянути отримані від Міністерства економіки України (Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України) відомостей (інформацію), які стали підставою для ініціювання персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) проти ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- стягнути з Міністерства економіки України (Міністерство економіки, довкілля та сільського господарства України) та Кабінету Міністрів України, солідарно у рівних частинах, на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України: НОМЕР_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , грошову суму 400 000 гривень 00 копійок у якості відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Вирішуючи питання можливості розгляду даної справи у порядку адміністративного судочинства, суд звертає увагу на те, що предметом оскарження у справі є рішення, дії та бездіяльність відповідачів, прийняті та вчинені у процедурі застосування спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, врегульованій Законом України «Про санкції» від 14.08.2014 №1644-VII (далі - Закон №1644-VII).

Так, з матеріалів справи судом встановлено, що Указом Президента України від 12 лютого 2025 року №81/2025 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 лютого 2025 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 лютого 2025 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», у тому числі відносно позивача.

Підставою для зазначеного рішення стала пропозиція, внесена розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 лютого 2025 року №109 «Про внесення пропозицій щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», яке ініційоване листами Міністерства економіки України від 12 лютого 2025 року №32-01/102-01дск та №32-01/105-01дск.

За твердженнями позивача, у Мінекономіки не було жодних законних підстав для таких дій і відповідно інформація, викладена у листах Мінекономіки, є недостовірною, оскільки Мінекономіки не здійснило належної перевірки такої інформації. У подальшому, це призвело до надання КМУ недостовірної інформації, прийняття безпідставного та незаконного Розпорядження №109, наслідком якого стало подальше подання РНБО та Президенту України такої недостовірної інформації, яка й стала підставою для ухвалення рішень про застосування санкцій, спричинивши порушення прав Позивача. Стверджує, що Мінекономіки не встановила належну інформацію, не довела наявність відповідних фактів та подій, та за відсутності необхідних підстав подала до Уряду необґрунтовані листи Мінекономіки. Зазначає, що внаслідок цієї бездіяльності Мінекономіки, не здійснивши належного аналізу та перевірки доцільності застосування таких обмежувальних заходів, допустило підготовку і направлення до КМУ листів, що містили недостовірну, неперевірену та спотворену інформацію, яка, у свою чергу, стала підставою для початку санкційної процедури проти ОСОБА_1 . Крім того, вважає, що в діях КМУ також вбачається ознака протиправності дій, яка полягає у безпідставному прийнятті Розпорядження №109 та направлення його до РНБО, яким ініційовано подальше включення Позивача у перелік осіб, до яких застосовуються обмежувальні заходи.

Суд зазначає, що порядок застосування, скасування та внесення змін до санкцій врегульовано статтею 5 Закону №1644-VII, частиною першою якої визначено, що пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

Положеннями частини другої та третьої цієї ж статті передбачено, що рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо іноземної держави або невизначеного кола осіб певного виду діяльності (секторальні санкції), передбачених пунктами 1, 2-5, 13-15, 17-19, 24-1, 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України, вводиться в дію указом Президента України та затверджується протягом 48 годин з дня видання указу Президента України постановою Верховної Ради України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту прийняття постанови Верховної Ради України і є обов`язковим до виконання.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи-нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, суден, повітряних суден, а також суб`єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1, 2-21, 23-25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов`язковим до виконання.

Згідно з частинами шостою та сьомою статті 5 Закону №1644-VII рішення про внесення змін до санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, за власною ініціативою або на підставі пропозицій органів державної влади, зазначених у частині першій цієї статті.

Рішення про скасування санкцій приймається органом, що прийняв рішення про їх застосування відповідно до цього Закону, у разі якщо застосування санкцій привело до досягнення мети їх застосування.

Отже, рішення щодо застосування санкцій приймається Радою національної безпеки та оборони України на підставі пропозиції, у тому числі Кабінету Міністрів України, та вводиться в дію указом Президента України.

Процедуру підготовки пропозицій Кабінету Міністрів України щодо застосування, скасування та внесення змін до спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів, що вносяться Кабінетом Міністрів України на розгляд Ради національної безпеки і оборони України відповідно до Закону України "Про санкції", визначає Порядок підготовки пропозицій Кабінету Міністрів України щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 888, про порушення якого стверджує позивач в обґрунтування своїх вимог.

Натомість, відповідно до приписів частини третьої статті 10 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" рішення РНБО вводяться в дію указами Президента.

За змістом такого формулювання у цьому Законі дії Президента не є суто церемоніальними, інакше закон міг би передбачати інше формулювання, наприклад про те, що рішення РНБО підписуються Президентом.

Таке формулювання як "введення в дію" та, більш того, необхідність видання із цього приводу спеціального акта - указу Президента, означає, по-перше, що без таких дій Президента рішення РНБО саме собою чинності не набирає; по-друге, що Президент має дискрецію у питанні введення чи не введення такого рішення в дію, видання чи не видання відповідного указу. Необхідність розсуду з боку Президента при реалізації цього повноваження й означає здійснення ним аналітичної діяльності у вигляді оцінки доцільності, законності й обґрунтованості прийняття такого рішення.

Такий самий висновок можна зробити і з аналізу тексту норми пункту 2 статті 13 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України", яка передбачає таку діяльність Президента, як розгляд проектів актів про введення в дію рішень РНБО".

Отже, рішення Ради національної безпеки і оборони України набуває правового значення після введення його в дію указом Президента України, який відповідно до викладених вище приписів частини першої статті 5 Закону України "Про Раду національної безпеки і оборони України" є головою Ради національної безпеки і оборони України, тобто визначені у рішенні Ради національної безпеки і оборони України санкції, фактично застосовуються указом Президента України, оскарження якого є належним способом захисту права особи, щодо якої застосовано санкції.

Саме такий правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі №9901/405/19.

З посиланням на цей правовий висновок Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2021 року у справі №280/5208/21 зазначив про неможливість оскарження рішення Ради національної безпеки і оборони України, оскільки воно не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а тому відповідно не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, щодо якої застосовано санкції, що не відповідає завданням адміністративного судочинства. У вказаній справі Верховний Суд дійшов висновку щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, а саме застосування положень пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, якими передбачено відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У постанові від 14 вересня 2022 року у справі №640/7728/20 Верховний Суд зазначив таке:

«60. Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачами не надано суду доказів щодо наявності правових підстав для застосування до громадянина України ОСОБА_1 санкцій, визначених статтею 4 Закону № 1644-VII, а відтак дійшли висновку, що обставини, які б слугували підставою для включення позивача до санкційного списку відсутні. При цьому судами зазначено про відсутність доказів, які б підтверджували факт голосування чи участі колишнім депутатом Верховної Ради Автономної Республіки Крим VI-го скликання ОСОБА_1 в прийнятті рішень, після лютого 2014 року.

61. Наведене свідчить, що судами першої та апеляційної інстанцій надано оцінку обґрунтованості застосування санкцій та фактично вирішено питання законності Указу Президента України, яким введено в дію рішення РНБО України щодо застосування до позивача санкцій, оскарження яких мало б здійснюватися у спеціальному порядку, визначеному частиною четвертою статті 22 КАС України.

62. За усталеною судовою практикою Великої Палати Верховного Суду, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

63. У справі, що розглядається, за відсутності відповідного рішення Верховного Суду, яке набрало законної сили, про визнання протиправним та скасування Указу Президента України про введення в дію рішення РНБО України в частині застосування санкцій до позивача, законність застосування таких санкцій не може бути предметом розгляду місцевого адміністративного суду".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 6 липня 2023 року у справі №9901/635/18 зазначила таке:

"При введенні в дію рішення РНБО про такі санкції Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення санкції.

Суд, з одного боку, не може за Президента повторно оцінити наявність та достатність підстав для введення таких санкцій у межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій".

У пункті 7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі №990/36/23 викладено такий правовий висновок:

«Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи норми Закону № 1644-VII у подібних до спірних правовідносинах (зокрема, у постановах від 13.01.2021 та 06.07.2023 у справах № 9901/405/19, № 9901/635/18 відповідно), послідовно дотримується правової позиції, що наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII, безумовно, є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати існування такої реальної чи потенційної загрози передбачає певну межу дискреції.

При введенні в дію рішення РНБО про застосування санкцій Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією України надано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для застосування санкцій, доцільність застосування санкцій.

За змістом статті 10 Закону № 183/98-ВР формулювання "введення в дію рішення РНБО" та, більш того, необхідність видання із цього приводу спеціального акта - указу, означає, по-перше, що без таких дій Президента України рішення РНБО саме собою чинності не набирає; по-друге, що Президент України має дискрецію у питанні щодо введення в дію, а отже, застосування санкцій шляхом реалізації конституційного повноваження на видання відповідного указу. Необхідність розсуду з боку Президента України при реалізації цього повноваження й означає здійснення ним аналітичної діяльності у вигляді оцінки доцільності, законності й обґрунтованості прийняття такого рішення.

Судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може за Президента України повторно оцінити наявність та достатність підстав для введення санкцій у межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може і повинен перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій».

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі № 990/41/24 зазначено таке:

"99. З урахуванням особливостей процедури застосування санкцій (рішення РНБО уводиться в дію указом Президента України) Велика Палата Верховного Суду зауважує, що певним обсягом дискреційних повноважень у спірних правовідносинах наділена РНБО як координаційний орган з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, одним із завдань діяльності якого є невідкладне та ефективне реагування на наявні та потенційні загрози національним інтересам і безпеці України. Діяльність РНБО у спірних правовідносинах є своєрідним фільтром, який з-поміж зібраних правоохоронними органами матеріалів покликаний виокремити реальні загрози національним інтересам, про які має бути повідомлений Президент України.

100. До того ж згідно зі статтею 102 Конституції України Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. У спірних правовідносинах дискреційними є повноваження Президента України щодо введення або невведення в дію рішень РНБО. Прийняття того чи іншого рішення Президентом України обумовлюється оцінкою реальності тих ризиків, про існування яких йдеться в рішенні РНБО, на основі обґрунтованості та вмотивованості викладу відповідної інформації.

101. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Водночас в окремих категоріях спорів про оскарження рішень суб`єктів владних повноважень (наприклад, спорів щодо накладення спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів) судовий контроль може піддаватися певним обмеженням з огляду на сферу реалізації дискреційних повноважень органів, якими прийнято оскаржувані рішення, що не суперечить наведеним приписам Конституції України.

102. Зокрема, вирішуючи спір щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого в межах дискреційних повноважень, суд може оцінювати те, чи прийняте таке рішення в межах дискреції відповідного органу та чи не має воно ознак свавілля.

103. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що обсяг і результат оцінки Президентом України істотності ризиків, які стали підставою для застосування обмежувальних заходів щодо позивача, є поза межами судового контролю, оскільки адміністративний суд не наділений повноваженнями ані вирішувати питання національної безпеки і оборони, ані координувати і контролювати діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони.

104. У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду нагадує свій висновок, сформульований у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 9901/405/19, згідно з яким наявність реальної чи потенційної загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, про які йдеться у статті 3 Закону № 1644-VII, безумовно є оціночним поняттям, а достатність підстав вважати таку загрозу реальною чи потенційною передбачає певну межу дискреції. При введенні в дію рішення РНБО про такі санкції Президент як гарант Конституції України, якому народом України надано представницький мандат та якому Конституцією Українинадано повноваження вводити в дію рішення РНБО, має самостійно оцінити наявність та достатність підстав для введення санкцій.

105. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає, що судовий контроль за таким рішенням є обмеженим, оскільки суд, з одного боку, не може собою підмінити Президента й здійснити власну оцінку реальності загроз національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України та, відповідно, наявності і достатності підстав для введення таких санкцій у межах його дискреції (що означало б порушення принципу розподілу влади), але, з іншого боку, суд може перевірити дотримання меж такої дискреції та процедури введення санкцій.

106. Дотримуючись положень конституційного принципу "розподілу влади", який не передбачає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає у гарантуванні дотримання прав та інтересів фізичних та юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Разом з тим оскаржуваний Указ є способом реалізації Президентом України конституційних повноважень у сфері національної безпеки, які відповідно до Закону № 1644-VII скеровані на реалізацію суверенного права України на захист її національних інтересів і національної безпеки, недопущення, в тому числі, експропріації власності держави, завдання майнових втрат та створення перешкод для сталого економічного розвитку".

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, правові висновки, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, підлягають обов`язковому врахуванню у спірних правовідносинах та свідчать про те, що окреме оскарження у судовому порядку чи то рішення Ради національної безпеки і оборони України про застосування санкцій, чи то пропозицій органів державної влади, на підставі яких РНБО приймає таке рішення, чи то діяльності суб`єктів по підготовці таких пропозицій є неможливим, оскільки з огляду на викладені вище приписи законодавчих норм, такі рішення, дії чи бездіяльність не є рішеннями/діями/бездіяльністю суб`єкта владних повноважень в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України, позаяк безпосередньо не породжують для позивача правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує скаржник, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Системний аналіз наведених вищевказаних норм дає підстави для висновку, що право на оскарження акта, дії або бездіяльності суб`єкта владних повноважень надається особі, щодо якої вони прийняті/вчинені або які безпосередньо стосуються її прав, свобод та інтересів.

Натомість у справі, що розглядається, оскаржувані позивачем рішення, дії та бездіяльність відповідачів, вчинені у межах процедури підготовки пропозицій Кабінету Міністрів України щодо застосування санкцій, не є такими, що безпосередньо породжують для позивача правові наслідки, враховуючи, що визначені у рішенні РНБО санкції фактично застосовуються указом Президента України, у даному випадку - Указом Президента України від 12 лютого 2025 року №81/2025 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12 лютого 2025 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», оскарження якого і є належним способом захисту права особи, щодо якої застосовано санкції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При цьому зауважує, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Відповідні висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 826/14493/17, від 18.09.2019 у справі № 2040/6074/18.

Верховний Суд у постанові від 30.03.2021 у справі №160/9844/19 (адміністративне провадження №К/9901/9172/20) зазначив, що ужите в пункті 1 частини першої статті 238 КАС України формулювання "не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства" треба розуміти і трактувати так, що не підлягають розгляду не тільки справи, спори в яких виникають поза сферою адміністративних публічно-правових відносин, але й ті, які можна розглядати за правилами адміністративного судочинства, однак щодо них на рівні імперативного законодавчого положення встановлено вимогу, яка обмежує таке звернення і відтермінує судовий захист порушеного права до події, з настанням якої виникають відповідні підстави для цього.

У даному випадку такою подією, як вже було вказано вище, є прийняття Президентом України Указу від 12 лютого 2025 року №81/2025, який може бути оскаржено до суду в установленому законом порядку.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі, роз`яснивши при цьому позивачеві, що цей спір не підлягає розгляду як у порядку адміністративного судочинства так і в судовому порядку взагалі.

Керуючись статтями 170, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Роз`яснити позивачу, що цей спір не підлягає розгляду як у порядку адміністративного судочинства, так і в судовому порядку взагалі.

3. Копію ухвали суду надіслати (вручити, надати) позивачу (його представнику), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання (підписання).

Суддя Дудін С.О.