Справа № 160/17370/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 рокуСправа № 160/17370/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю культурного центру "АССОЛЬ" до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про визнання протиправною та скасування постанови від 30.05.2025р. у ВП №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

10.06.2025р. (згідно відомостей Укрпошта) Товариство з обмеженою відповідальністю культурний центр "АССОЛЬ" звернулось з адміністративним позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича та просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника: Товариства з обмеженою відповідальністю культурного центру "АССОЛЬ" розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023 у справі №904/3170/23 позивача особисто не було зобов`язано звільнити земельну ділянку від самочинно забудованих споруд, як і не зобов`язано наведеним рішенням суду знесення самочинного будівництва за рахунок позивача; в оскаржуваній постанові не визначено реальних даних щодо розміру та виду додаткових витрат виконавчого провадження; для визначення розміру додаткових витрат у виконавчому провадженні відповідач використав документи за договором №30-1 від 03.03.2025р. за іншою адресою та отримані від ФОП ОСОБА_1 , який не був залучений у встановленому порядку до проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №76323056. В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на постанову Верховного суду від 04.04.2024р. у справі №560/17588/23.

Окрім того, 21.07.2025р. засобами поштового зв`язку, від позивача на адресу суду надійшло клопотання про витребування від відповідача доказів.

Розглянувши вказане клопотання позивача про витребування доказів разом із доданими до нього документами, суд не находить обґрунтованих правових підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно до вимог ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами ч. 3 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що про витребування доказів за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, або про відмову у витребуванні доказів суд постановляє ухвалу.

Згідно до положень ч.1, ч.2 ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

У клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Тобто, з аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що лише у разі неможливості самостійно надати докази, учасник справи вправі подати відповідне клопотання про витребування доказів судом, при цьому, в такому клопотанні обов`язково зазначаються заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Так, як вбачається зі змісту поданого позивачем клопотання про витребування доказів та доданих до нього документів, наведене клопотання не містить зазначення про заходи, яких позивач вжив самостійно для їх отримання та доказів вжиття таких заходів до клопотання не додано.

Враховуючи все вищенаведене, суд не находить підстав для задоволення клопотання позивача про витребування доказів, а відповідно, у його задоволенні слід відмовити згідно до вимог ст.80 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою суду від 09.07.2025р. було відкрито провадження у даній адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 01.08.2025р. (у зв`язку із перебуванням судді Конєвої С.О. з 14.07.2025р. по 31.07.2025р. включно у щорічній відпустці) згідно до ч.2, ст.12, ч.4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України та зобов`язано, зокрема, відповідача до 21.07.2025р. включно надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст. 162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження правомірності прийняття оспорюваної постанови з урахуванням прав та інтересів позивачки, яка є власником земельної ділянки, зазначеної у позові, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач, у строки, встановлені ухвалою суду від 09.07.2025р., відзиву на позов та докази в обґрунтування відзиву суду не надав, ухвалу суду про відкриття провадження у справі та позов з додатками відповідач отримав в електронному кабінеті системи «Електронний суд» 10.07.2025р. та 13.06.2025р. відповідно, згідно до вимог ст.ст. 18, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується довідками про доставку електронного листа, наявними в матеріалах справи.

У відповідності до положень ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Частинами 1, 2 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах, визначених статтями 273-277, 280-283-2, 285-289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки до електронного кабінету, а за його відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку.

Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду.

Факт направлення до електронних кабінетів і на електронну адресу учасників справи та отримання ними 10.07.2025р. ухвали про відкриття провадження у даній справи та призначення справи до розгляду, підтверджується наявними у справі довідками про доставку електронного листа.

Отже, учасники справи є повідомленими про дату та місце розгляду справи у встановленому порядку згідно ч.2 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч.4 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом двадцяти днів після відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, рішення у даній справі приймається 01.08.2025р., тобто у межах строку визначеного ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи документів судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.12.2023 у справі №904/3170/23, яке залишено без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 02.04.2024, первісний позов Кам`янської міської ради Дніпропетровської області було задоволено повністю, зокрема:

- звільнено земельну ділянку, за адресою вулиця Квітів, 9а, м. Кам`янське, Дніпропетровська область, шляхом знесення від самочинно збудованих споруд міні-ринок "Дніпробуд", яке складається з: торговельний павільйон, літер А-1, площею 57,7 кв.м.; торговельний кіоск, літера Б-1, площею 18,1 кв.м.; торговельний кіоск, літера В-1, площею 13,0 кв.м.; торговельний кіоск, літера Є-1, площею 6,4 кв.м.; сторожка, літера Ж-1, площею 3,3 кв.м.; торговельний кіоск, літера К-1, площею 14,7 кв.м.; торговельний кіоск, літера Л-1, площею 5,3 кв.м.; торговельний павільйон, літера 0-1, площею 32,2 кв.м.; торговельний кіоск, літера П-1, площею 8,7 кв.м.; торговельний павільйон, літера С-1, площею 37,5 кв.м.; торговельний павільйон, літера Ф-1, площею 29,4 кв.м.; торговельний павільйон, літера Х-1, площею 6,7 кв.м.; торговельний павільйон, літера Ц-1, площею 11,8 кв.м.; торговельний павільйон, літера 4-1, площею 12,0 кв.м.; торговельний павільйон, літера Ш-1, площею 17,5 кв.м.; торговельний павільйон, літера Ю-1, площею 19,3 кв.м.; торговельний павільйон, літера Я-1, площею 15,3 кв.м., загальною площею 308,9 кв.м.;

10.06.2024 на виконання наведених судових рішень Господарським судом Дніпропетровської області було видано наказ про примусове виконання.

Ухвалою суду від 03.10.2024р. було виправлено помилки у вищевказаних рішенні суду від 13.12.2023 та судовому наказі.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича від 16.10.2024 року було відкрито виконавче провадження №76323056 з примусового виконання наказу №904/3170/23 від 10.06.2024 року.

16.01.2025р. відповідачем було винесено постанову про залучення спеціалістів, якою для проведення технічних робіт під час проведення виконавчих дій за адресою: вул. Квітів, 9а, м. Кам`янське, Дніпропетровська обл., було залучено зокрема КП КМР «БЛАГОУСТРІЙ».

Відповідно до акту приватного виконавця від 24.01.2025, вимоги виконавчого документу від 10.06.2024 по справі № 904/3170/23 виконано у повному обсязі. Земельна ділянка звільнена від самочинно збудованих споруд.

30.05.2025р., на підставі клопотання директора КП КМР «Благоустрій», приватним виконавцем було винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника ТОВ культурний центр "АССОЛЬ" розмір додаткових витрат виконавчого провадження у сумі 292298,71 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Правомірність прийняття постанови відповідача від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника позивача розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн., є предметом спору у даній справі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404).

Відповідно до ст.1 Закону №1404 визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404 передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами ч.3 ст.18 Закону №1404 виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача.

Статтею 42 Закону №1404 визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з:

1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця;

2) авансового внеску стягувача;

3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (ч.4 ст.42 Закону №1404).

Розділом VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону №1404.

Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.

Якщо під час примусового виконання рішення органом державної виконавчої служби (приватним виконавцем) було здійснено додаткові витрати виконавчого провадження, виконавець на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами Закону виносить постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає розміри та види додаткових витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні.

Якщо у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6, 8 частини першої статті 37 Закону, чи закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 6, 7, 9-18, 19-1-21 частини першої статті 39 Закону, витрати виконавчого провадження не були стягнуті, державний виконавець виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини), в якій зазначає види та суми витрат виконавчого провадження, що здійснені у відповідному виконавчому провадженні. Постанова про стягнення витрат виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Якщо у разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа витрати виконавчого провадження, які здійснювалися приватним виконавцем за рахунок власних коштів, не були стягнуті, приватний виконавець за потреби виносить постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому Законом та цією Інструкцією.

З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин слідує, що винесення приватним виконавцем постанови про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження можливо лише:

- на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум;

- у разі закінчення виконавчого провадження;

- у разі повернення виконавчого документа.

Так, як встановлено судом з матеріалів справи, 30.05.2025р., на підставі клопотання директора КП КМР «Благоустрій», приватним виконавцем було винесено постанову про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження, якою визначено для боржника ТОВ культурний центр "АССОЛЬ" розмір додаткових витрат виконавчого провадження у сумі 292298,71 грн., копія якої наявна в матеріалах справи.

Доказів того, що наведена постанова була винесена відповідачем на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (з урахуванням того, що рішення суду від 23.12.2023р. у справі №904/3170/23 не містить майнових вимог) матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

Також і матеріали справи не містять доказів того, що оскаржувана постанова була винесена відповідачем у зв`язку із закінченням виконавчого провадження або поверненням виконавчого документа, з урахуванням того, що в Автоматизованій системі виконавчого провадження міститься наступна інформація: «Стан ВП: Відкрито», доказів зворотного відповідачем суду не надано.

Окрім того, судом враховується і те, що приватним виконавцем не надано суду договору та інших документів про закупівлю (придбання) відповідних послуг в осіб, залучених до проведення виконавчих дій, на підставі яких було визначено розмір додаткових витрат виконавчого провадження в оскаржуваній постанові.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що постанова відповідача від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника позивача розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн., є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, будучи обізнаним про дату, час та місце розгляду даної справи з 10.07.2025р. по 01.08.2025р., відповідачем не було надано суду ані відзиву на позов, ані жодних належних, достатніх і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність прийняття відповідачем постанови від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника позивача розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн., з урахуванням вищенаведених встановлених судом обставин та аналізу вищезазначених норм Закону №1404.

При цьому, слід зазначити, що в даному випадку, судом не можуть бути враховані правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04.04.2024р. у справі №560/17588/23, на які позивач посилається у позові, оскільки спірні у ній правовідносини (щодо правомірності накладення штрафу) не є релевантними до правовідносин у цій справі.

Всі інші доводи позивача вивчені судом, проте не беруться до уваги, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачем постанови від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника позивача розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн., суд приходить до висновку, що приймаючи наведену постанову, приватний виконавець діяв не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

За таких обставин, слід дійти висновку, що, прийнявши вищенаведену постанову від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника позивача розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн., відповідач допустив порушення прав та інтересів позивача, а тому такі порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправною та скасування вищенаведеної постанови відповідача від 30.05.2025р., у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.

При прийнятті даного рішення, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява №65518/01 від06.09.2005; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00 від18.07.2006; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04 від10. 02.2010; п.58), яка полягає у тому, що принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) 09.12.1994, п.29).

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, та приймаючи до уваги наявність обґрунтованих підстав для задоволення даного адміністративного позову повністю, слід стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати позивача по сплаті судового збору понесені позивачем згідно квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки №ПН218 від 10.06.2025р. та №ПН864 від 01.07.2025р. у загальному розмірі 4384 грн. 48 коп.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 268-287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю культурного центру "АССОЛЬ" до Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про визнання протиправною та скасування постанови від 30.05.2025р. у ВП №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича від 30.05.2025р. у виконавчому провадженні №76323056 про визначення розміру додаткових витрат виконавчого провадження щодо визначення для боржника Товариства з обмеженою відповідальністю культурного центру "АССОЛЬ" розміру додаткових витрат виконавчого провадження: 292298,71 грн.

Стягнути з Приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича (49005, м. Дніпро, вул. Чернишевського, буд.11, офіс 1; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю культурного центру "АССОЛЬ" (51831, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, с-ще Єлизаветівка, вул. Центральна, 1Б; ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4384 грн. 48 коп. (чотири тисячі триста вісімдесят чотири грн. 48 коп.).

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення відповідно до вимог статті 295, 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва