Справа № 640/27954/21
Суддя: Мінаєва Катерина Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2025 року Справа № 640/27954/21 Провадження ЗП/280/570/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мінаєвої К.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України

про стягнення матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. Зміст і підстави позовних вимог.

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі відповідач), у якій позивач з урахуванням ухвали від 30.04.2025 просить суд:

- стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, у вигляді недотриманої частини заробітної плати, а саме посадового окладу визначеного за ч. 3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», надбавки за вислугу років та доплати за науковий ступінь, що розраховуються у відсотках до посадового окладу, завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, за період з 01.07.2015 року по 24.12.2019 року у сумі 1 293 460,90 грн (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі чотириста шістдесят грн. 90 коп.), шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у відповідності до ч.2 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок. Однак, у період з 01.07.2015 по 24.12.2019 включно посадовий оклад, розмір якого визначено статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до пункту 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу визначався у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. При цьому рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р(ІІ)2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Як зазначив позивач, сума коштів, що складається з різниці сум посадового окладу визначена ч.3 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» і сумою виплаченою відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, що регулювала оплату праці працівників прокуратури згідно із положеннями пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України становить 1293460,90 грн та є матеріальною шкодою у вигляді недоотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 24.12.2019, яку він просить стягнути на його користь.

ІІ. Виклад позицій інших учасників справи.

15.11.2021 на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача зазначає, що рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не можуть застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення. Отже, оплата праці прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур і окружних прокуратур, регулюється нормами статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України. У зв`язку з прийняттям 26.03.2020 КСУ Рішенням №6-р/2020 Офіс Генерального прокурора неодноразово звертався до Уряду з пропозицією щодо необхідності внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» для забезпечення видатків на оплату праці прокурорів у повному обсязі. Законом України від 17.09.2020 №909-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» відповідні зміни було внесено. На час виникнення спірних правовідносин Генеральна прокуратура України діяла в межах повноважень, визначених чинним законодавством, а тому вимога про стягнення матеріальної шкоди, що виникла внаслідок визнання нормативно-правового акту неконституційним, саме з Офісу Генпрокурора не підлягає задоволенню. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

07.04.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшли додаткові пояснення Офісу Генерального прокурора, в яких представник зазначає, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» №79-VIII від 28.12.2014 (набрав чинності 01.01.2015) внесено зміни до п. 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України та установлено, що ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Структура та умови оплати праці позивача у період часу з 01.07.2015 встановлювалися постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Таким чином, Офіс Генерального прокурора, не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу прокурорам та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовної вимоги у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення.

15.04.2025 судом отримано відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що доводи відповідача про те, що спір не підсудний адміністративним судам не узгоджуються з положеннями КАС України та висновків Верховного Суду. Щодо права позивача на відшкодування матеріальної шкоди, у вигляді недотриманої частини заробітної плати, зауважує, що у даних правовідносинах ч. 3 ст. 152 Конституції України застосовується як норма прямої дії, то шкоду, завдану фізичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, повинна відшкодовувати саме держава Україна, в особі державного органу, адже згідно зі ст. 170 Цивільного кодексу України, держава набуває цивільних прав і здійснює обов`язки через органи державної влади. Крім того, вказує, що за відсутності окремо прийнятого спеціального закону про порядок відшкодування шкоди, завданої державою громадянину прийняттям неконституційного закону, всі негативні наслідки такої бездіяльності (відсутності належного правового регулювання) мають покладатися саме на державу, що не може бути підставою для обмеження конституційного права людини. Оскільки саме держава не виконала свій обов`язок по прийняттю закону про порядок відшкодування шкоди, завданої державою громадянину прийняттям неконституційного закону, що сприяло б юридичній визначеності у спірних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси особи, то негативні наслідки вказаної бездіяльності мають покладатися саме на державу.

07.05.2025 до суду надійшли пояснення Державної казначейської служби України, в яких представник третьої особи зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом визнання за ним права та стягнення коштів на відшкодування матеріальної шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди. Отже, на думку Казначейства, вимога про стягнення з Держави України матеріальної шкоди, завданої неконституційним актом, є помилковою. З позовної заяви слідує, що не нарахування та невиплата позивачу заробітної плати здійснювалось до прийняття рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020, водночас до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, зокрема станом на час виникнення спірних відносин, факт ненарахування та невиплати у зазначений період коштів відповідав приписам чинного на той момент законодавства. Оскільки на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними, законом не врегульований, тобто у позивача відсутні правові підстави для заявлення вимог про стягнення такої шкоди. Вимоги про стягнення коштів з держави, суперечать принципу цільового використання бюджетних коштів, оскільки Державний бюджет України не передбачає (і ніколи не передбачав) асигнувань для відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Отже, стягнення матеріальної шкоди з Держави Україна шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державного бюджету України є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

15.05.2025 судом отримано відзив на позовну заяву, аналогічний за змістом раніше поданому.

20.05.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначає, що позивач не заперечує, що на момент виплат Відповідач застосовував формально чинні норми. Проте, після визнання КСУ положень пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України неконституційними (Рішення № 6-р/2020 від 26.03.2020), виникає питання не про "перерахунок" у розумінні виправлення помилки відповідача під час нарахування зарплати, а про відшкодування державою шкоди, завданої дією неконституційного акта, який обмежував розмір належної позивачу заробітної плати, встановленої статтею 81 Закону України «Про прокуратуру». Рішення КСУ № 6-р/2020 від 26.03.2020 про неконституційність положення пункту 26 розділу VI Бюджетного кодексу України є юридичним фактом, що активує конституційний механізм відшкодування шкоди, тому право на відшкодування шкоди виникає з моменту ухвалення рішення Конституційного Суду України. Шкода, яку позивач просить відшкодувати, полягає у різниці між фактично отриманою ним заробітною платою та тією, яка мала б бути нарахована та виплачена відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (в редакціях, чинних у відповідні періоди), якби неконституційні положення Бюджетного кодексу не обмежували її розмір. Наполягає на задоволенні позовних вимог.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №640/27954/21 відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві. На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2825-IX супровідним листом від 20.09.2023 № 03-19/26804/23 матеріали адміністративної справи №640/27954/21 скеровано за належністю до Київського окружного адміністративного суду.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно правових спорах наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 №399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва. З урахуванням положень Закону України № 2825-IX та результатів авторозподілу судових справ, не розглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (протокол доступний за посиланням: https://court.gov.ua/gromadjanam/perelik_rozpodil/), матеріали адміністративної справи №640/27954/21 скеровано за належністю до Запорізького окружного адміністративного суду, які надійшли 17.03.2025 за вх.№12327.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 24.03.2025 у справі №640/27954/21 (провадження ЗП/280/570/25) прийнято справу до провадження, призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні)

Ухвалою від 14.04.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання представника Офісу Генерального прокурора про призначення розгляду справи №640/27954/21 (провадження ЗП/280/570/25) у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 30.04.2025 суд задовольнив частково заяву представника позивача адвоката Федоренка Олега Павловича про зміну підстав позову та залучення співвідповідачів; прийняв до розгляду зміну підстав позову; залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України.

IV. Фактичні обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 з 17.05.2008 по 24.12.2019 працював в органах прокуратури, зокрема: з 02.03.2015 слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління в порядку переведення з прокуратури м.Києва (наказ №321-ц від 02.03.2015); з 05.01.2016 старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Головного слідчого управління (наказ №9-ц від 05.01.2016); з 08.06.2016 старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Департаменту спеціальних розслідувань (наказ №694-ц від 08.06.2016); з 09.11.2016 старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями (наказ №1526-ц від 09.11.2016); з 05.01.2018 слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями (наказ №1-ц від 05.01.2018); з 15.01.2018 старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями (наказ №36-ц від 15.01.2018); з 11.07.2018 старшим слідчим в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування злочинів, вчинених злочинними організаціями Головного слідчого управління (наказ №644-ц від 11.07.2018); з 27.12.2018 прокурором відділу координації діяльності підрозділів Державного бюро розслідувань у сфері протидії злочинності та контролю виконання управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідування (наказ №1381-ц від 27.12.2018); з 10.12.2019 прокурором відділу організації і процесуального керівництва в особливо важливих кримінальних провадженнях (наказ №1855-ц від 10.12.2019); 24.12.2019 звільнений відповідно до наказу №2147-ц від 21.12.2019 на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку із ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

04.09.2021 позивач звернувся до Офісу Генерального прокурора з проханням виплатити ОСОБА_1 матеріальну шкоду у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, посадового окладу, надбавки за вислугу років та доплати за науковий ступінь у розмірі 1293460,90 грн, з яких: посадовий оклад в розмірі 1050433,30 грн, надбавка за вислугу років в розмірі 191893,12 грн, доплати за науковий ступінь в розмірі 51134,48 грн, завданої положенням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнаний неконституційним.

Листом Офісу Генерального прокурора від 13.10.2021 №21-2716ВИХ-21 позивача повідомлено, що норми законів України про державний бюджет передбачали правове регулювання питання оплати праці в тому числі прокурорів у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Кабінетом Міністрів України умови оплати праці працівників органів прокуратури затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». У бюджетних призначеннях органам прокуратури України на заробітну плату, встановлених законами України про Державний бюджет України на 2015 - 2020 роки, відповідні кошти для реалізації вимог статті 81 Закону не були передбачені. Органи прокуратури України не мали правових підстав для виплати заробітної плати поза межами видатків державного бюджету на оплату праці в розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України. У Рішенні Конституційного Суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020визначено, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БКУ у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. При цьому Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БКУ у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже, оплата праці прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур і окружних прокуратур регулюється нормами статті 81 Закону з дня ухвалення цього Рішення. Вказане підтверджується позицією Конституційного Суду України, висловленою у Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп/1997, де Суд зазначив, що «частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю». Згідно з Рішенням окреме положення пункту 26 розділу VI у частині, яка передбачає, що норми положення статті 81 Закону застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) та втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто втрачає чинність не лише в частині посадових окладів, а повністю. З огляду на викладене для здійснення перерахунку заробітної плати відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» з 2015 року по 2019 рік немає підстав.

На переконання позивача розмір матеріальної шкоди, яку йому спричинено у вигляді неотриманої частини заробітної плати за період з 01.07.2015 по 24.12.2019 за час роботи в Генеральній прокуратурі України, а саме посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 81 Закону України «Про прокуратуру», завданої положеннями пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, що визнані неконституційними, сукупно складає 1 293 460,90 грн, що стало підставою для звернення позивача до суду.

V. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Суд застосовує положення законодавства, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VII).

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (далі - «Закон № 1697-VII») посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною дев`ятою статті 81 Закону № 1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Частиною першою статті 90 Закону № 1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону № 1697-VII доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Законом України від 28.12.2014 «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічні положення закріплені у пункті 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік».

Постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів та інші виплати. Видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури (пункти 2 і 6).

Постановами Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 763 і від 09.12.2015 №1013 внесені відповідні зміни до схем посадових окладів працівників органів прокуратури.

У зв`язку з прийняттям Закони України «Про прокуратуру» з липня 2015 року відбулися зміни в оплаті праці працівників прокуратури.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Разом з тим, відповідно до положень статей 8, 13 Закону України «Про оплату праці» умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Частинами першою і другою статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Законом України від 28.12.2014 «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», якого доповнено пунктом 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яким встановлено, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» установлено, що положення частини другої статті 33, статті 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», як спеціальним законом, який регулює бюджетні відносини, у тому числі й питання заробітної плати працівників органів прокуратури, які фінансуються з державного бюджету, надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури.

Схема посадових окладів працівників органів прокуратури затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», зі змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2015 року № 763 і від 9 грудня 2015 року №1013.

Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про прокуратуру» доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України у відповідність із цим Законом.

Однак, Кабінет Міністрів України вказаного не здійснив, тоді як реалізація положень Закону України «Про прокуратуру» є неможливою без унесення відповідних змін як до Постанови КМУ №505, так і до Бюджетного кодексу України й законів про Державний бюджет України на відповідні періоди, щодо заробітної плати працівників органів прокуратури.

Зміни до Постанови КМУ № 505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», а отже суд доходить висновку, що відповідач не мав правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати поза межами видатків Державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Спірні правовідносини в цій справі склались з приводу стягнення з держави в особі відповідача матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати позивачу у період з 01.07.2015 по 24.12.2019 в сумі 1 293 460,90 грн у порядку та розмірі, передбаченому статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За положеннями частин першої та другої статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Частиною третьою статті 152 Конституції України передбачено, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.03.2020 у справі №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (зі змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 2 резолютивної частини цього рішення встановлено, що положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України в частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ (зі змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Провівши аналіз статті 152 Конституції України та статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» суд враховує, що дія рішення Конституційного суду України направлена на майбутнє, а відтак, визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними.

У контексті оцінки тверджень позивача про його право на відшкодування матеріальної шкоди за помилку держави внаслідок прийняття неконституційного закону, суд зауважує, що шкода завдана неконституційним актом, виникає у період, коли акт діяв та ще не був визнаний неконституційним, тобто в минулому, оскільки не можна заподіяти шкоду неконституційним актом після того, як він за рішенням Конституційного Суду України втратив чинність.

Відшкодування шкоди, завжди відбувається внаслідок вже прийнятого та застосовного в минулому до особи неконституційного акту. В такому випадку йдеться про ретроспективну відповідальність держави перед особою, а не про ретроспективну дію в часі рішення Конституційного Суду України.

За своєю правовою природою визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, інших актів або їх окремих положень вказує на те, що такі, суперечили нормам Основного Закону з моменту їх прийняття.

В рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що «позитивним обов`язком держави є прийняття відповідного закону, який має визначати порядок та умови такого відшкодування» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини), та звернув увагу Верховної Ради України на необхідність прийняття такого закону (пункт 3 резолютивної частини).

У рішенні від 07 квітня 2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) Конституційний Суд України наголосив, що «з метою реального поновлення у правах громадян України, … держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії …» норми закону, визнаної цим рішенням неконституційною.

Разом з тим, за відсутності спеціального закону, який повинен визначати порядок та умови відшкодування такої шкоди, на думку суду, положення частини третьої статті 152 Конституції України, мають застосовуватися безпосередньо у системному зв`язку із положеннями статей 3 та 8 Конституції України.

Слід також враховувати приписи частини четвертої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно неприпустимості відмови у судовому захисті конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

Враховуючи, що відповідно до статті 152 Конституції України спричинена шкода відшкодовується державою, вимоги щодо стягнення шкоди повинні бути спрямовані на конкретний державний орган, уповноважений виступати у цих відносинах від імені та в інтересах держави.

З`ясовуючи питання, хто являється належним відповідачем в даній категорії справ, судом враховано висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц, в якій визначено, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди є саме Держава, яка бере участь у справі, через відповідні органи державної влади, зазвичай, через органи, діями якого завдано шкоду. Також в цій справі Велика Палата Верховного суду зазначила, що хоча відшкодування шкоди здійснюється коштом Державного бюджету України, разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

Таким чином, позовні вимоги заявлені до належного відповідача.

Поряд з цим, слід зазначити, що предмет доказування у справах про відшкодування шкоди, завданої неконституційними актами, має свої особливості, тобто не вимагається встановлення протиправних дій з боку суб`єкта владних повноважень, причинного зв`язку між неправомірними діями та заподіяною шкодою, а також вини посадових чи службових осіб органів публічної влади. Отже, за такого правового регулювання, суд вважає, що в цій справі належить вирішити питання, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України.

Суд зазначає, що підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України.

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди урегульовано статтею 22 Цивільного кодексу України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Зазначена норма встановлює порядок та підстави для відшкодування шкоди, завданої саме внаслідок порушення цивільних прав.

Натомість спір, який виник між сторонами у цій справі, стосується проходження позивачем публічної служби, що включає також нарахування і виплату заробітної плати.

Таким чином, позовні вимоги позивача спрямовані на поновлення прав саме у сфері публічно-правових відносин, у зв`язку з чим положення статті 22 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані під час розгляду і вирішення цього спору.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що у провадженні Другого сенату Конституційного Суду України перебувала справа № 3-58/2019(1264/19) щодо конституційності положень статті 22 Цивільного кодексу України. Суб`єкт права на конституційну скаргу стверджував, що оспорювані положення Цивільного кодексу України не відповідають положенням частини другої статті 3, статті 8, частини першої статті 64, частини третьої статті 152 Конституції України, оскільки обмежують право фізичних або юридичних осіб на відшкодування шкоди, заподіяної законами, що визнані неконституційними, та порушують конституційний принцип верховенства права, зокрема, такий його елемент, як правова визначеність.

01 квітня 2020 року Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення про закриття конституційного провадження у справі № 3-58/2019(1264/19) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 22 Цивільного кодексу України.

Під час розгляду справи Другий сенат Конституційного Суду України дійшов висновку, що конституційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наступне. Верховний Суд у постанові від 21 листопада 2018 року, що є остаточним судовим рішенням у справі ОСОБА_2 , застосувавши положення частини третьої статті 152 Конституції України та статті 22 Цивільного кодексу, дійшов висновку, «що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України», на підставі чого залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 . Узагальнюючи викладене, Конституційний Суд України дійшов висновку про неналежність до його повноважень питань, порушених у конституційній скарзі, що є підставою для закриття конституційного провадження у справі згідно з пунктом 2 статті 62 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Проаналізувавши рішення Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 686/1746/17, що згадувалося Конституційним Судом, суд установив, що мотивацією позову фізичної особи до Держави Україна, в особі Управління Державної казначейської служби України в м. Хмельницькому про відшкодування шкоди, являлося те, що з 05.01.1993 по 30.01.2009 позивач працював на посаді судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області і відповідно до частини 4 статті 44 Закону України «Про статус суддів», виплаті підлягала надбавка за вислугу років від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Суд касаційної інстанції встановив, що згідно із Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», були внесені зміни до частини четвертої статті 44 Закону України «Про статус суддів» щодо визначення розміру надбавки від посадового окладу і у 2008 році виплата надбавки проводилася від розміру посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, внесені зміни до статті 44 Закону України «Про статус суддів» визнано неконституційними.

Проводячи юридичну кваліфікацію встановлених фактичних обставин справи, Верховний Суд відзначив, що недоотриманий позивачем розмір заробітної плати та компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати, не може вважатися збитками у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

У розвиток наведеної правової позиції щодо застосування у справах за подібними правовідносинами, частини третьої статті 152 Конституції, після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 26.03.2020 № 6-р/2020, висловилася Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.07.2024 у справі №160/11921/20. Ухвалення такого рішення було пов`язано з передачею 28.05.2024 Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду згаданої справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, на підставі частини п`ятої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України. Обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку зі здійсненням відповідачем оплати праці позивача відповідно до правових норм, які в подальшому Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Основному Закону України. Позивач це розцінює як невиплату йому частини заробітної плати - посадового окладу, визначеного частиною третьою статті 81 Закону № 1697-VII, за період з липня 2015 року по серпень 2020 року, з чим він пов`язує завдання йому матеріальної шкоди, суму якої розраховує як різницю між отриманим відповідно до Постанови № 505 та визначеним частиною третьою статті 81 Закону №1697-VII посадовим окладом. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду посилається на те, що спори з таким предметом позову набули значного поширення.

До того ж, суд касаційної інстанції зазначив, що наразі існує стала позиція Верховного Суду щодо застосування судами попередніх інстанцій Закону № 1697-VII з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII (далі - Закон №79-VIII) та Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік від 28.12.2014 №80-VIII (далі - Закон №80-VIII) та висновків Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 6-р/2020.

На підтвердження сталої позиції, яку підтримує Касаційний адміністративний суд наводиться певний перелік справ. Зокрема, у постановах від 09.09.2020, 27.10.2020 в справах № 807/1171/16, № 826/18228/16, від 14.09.2021 в справі № 320/1874/19, від 20.10.2022 у справі № 320/13773/20 Верховний Суд вказав, що Закон №80-VIII і Закон № 79-VIII прийняті пізніше, ніж Закон №1697-VII, а тому у 2015 році норми і положення Закону №1697-VII щодо заробітної плати прокурора застосовувалися в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а не статтею 81 цього Закону.

При цьому відповідний орган прокуратури (як роботодавець) не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України здійснювати перерахунок посадового окладу прокурора та виплату заробітної плати в іншому розмірі, ніж це передбачено Постановою № 505, зокрема в розмірі, встановленому Законом №1697-VІІ.

Також, у цих судових рішеннях зазначено і про те, що зміни до Постанови № 505, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносилися, законами про Державний бюджет України на відповідні періоди, не були передбачені видатки на реалізацію положень статті 81 Закону № 1697-VII, а тому відповідний орган прокуратури не має правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

У постановах Верховного Суду від 28.11.2022 в справах № 160/6785/20, №380/8155/21, № 460/1156/21 викладено правову позицію, згідно з якою, якщо прокурор не оскаржував розмір отриманої ним у спірному періоді заробітної плати, нарахованої та виплаченої йому відповідно до чинного, на той час законодавства (до ухвалення Рішення № 6-р/2020), правові підстави для застосування положень частини третьої статті 152 Конституції України відсутні через не доведення наявності майнової шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між нею та протиправною бездіяльністю відповідача.

У постановах від 18 серпня, 28 листопада 2022 року у справах № 200/2499/21-а, №160/6785/20 та від 18 серпня 2023 року у справі № 420/24821/21 Верховний Суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої заробітної плати та обґрунтовування позовних вимог частково у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди, не змінює суті спірних правовідносин, які виникли між сторонами у цій справі щодо оплати праці, та підстав їх виникнення, а отже, не робить цей спір спором про відшкодування шкоди.

Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду звертаючись до Великої Палати наголосила, що мотиви, які викладаються позивачами, зумовлюють потребу ширше поглянути на спірні правовідносини, тобто не з позиції участі в них прокурора як працівника і держави в особі органу прокуратури як роботодавця, а як спір, що виник між фізичною особою і державою, коли внаслідок визнання неконституційним самого встановленого державою правила, яким керувався роботодавець, нараховуючи заробітну плату, ця особа ставить перед судом питання про компенсацію матеріальної шкоди, розуміючи під нею суму недоотриманої внаслідок застосування такого акта заробітної плати.

Наведені обставини, на думку касаційного суду, вказують на наявність виключної правової проблеми, що полягає в тому, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України, і якщо так, то яким є механізм її розрахунку (яким розміром посадового окладу варто керуватися, які складові заробітної плати мають враховуватися тощо), а також порядок її стягнення (з кого і за якою класифікацією належить стягувати відповідні кошти), адже наразі не існує нормативно-правового акта, яким би держава встановила такий порядок.

Повертаючи вказану справу для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, однією з підстав для цього Велика Палата зазначила, відсутність правових висновків суду касаційної інстанції, які суперечать один одному, а навпаки, про усталеність позиції Верховного Суду у справах зазначеної категорії.

За таких умов наголошено, що не має підстав стверджувати про наявність глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами.

Отже, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що існують усталені позиції Верховного Суду у справах зазначеної категорії про відмову у задоволенні позову, а відтак відсутні підстави вважати, що існує наявність виключної правової проблеми, що полягає в тому, чи можна розцінювати таку недоотриману заробітну плату як шкоду в розумінні частини третьої статті 152 Конституції України.

Окрім того, аналізуючи рішення Конституційного Суду України від 26.03.2020 №6-р/2020, суд встановив, що підставою для визнання неконституційним пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України стало визнання таким, що не узгоджується з вимогами Конституції України не самого факту зменшення розміру заробітної плати працівникам органів прокуратури у порівнянні з тим, що передбачений статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», а виключно способу, в який були реалізовані відповідні зміни у питанні оплати праці прокурорів.

За наведених обставин у сукупності, суд висновує, що визнання неконституційною даної норми не дає підстав для висновку про завдання ОСОБА_1 матеріальної шкоди на суму, що дорівнює розміру ненарахованої та невиплаченої, згідно зі статтею 81 Закону №1697-VІІ заробітної плати. Суд акцентує увагу, що майнова шкода не може полягати саме у виплаті заробітної плати в меншому розмірі, ніж передбачений статтею 81 Закону №1697-VІІ, а її розмір не може дорівнювати сумі коштів, що не були виплачені позивачу внаслідок застосування розміру посадового окладу, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Під час розгляду справи судом враховано правові позиції, що містяться у постановах Верховного Суду від 25.07.2024 у справі №420/7717/21, від 27.07.2023 у справі №540/1780/21, від 13.04.2023 у справі № 340/870/21 і від 21.03.2024 у справі №420/18759/21.

Ухвалюючи рішення, суд керується статтею 246 КАС України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (параграф 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.

VI. Висновки суду.

Частинами першою, другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність порушення відповідачем прав, свобод або інтересів позивача на момент звернення до суду, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

VII. Розподіл судових витрат.

Відповідно до приписів статті 139 КАС України, з огляду на ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, за відсутності доказів понесення судових витрат відповідачем, підстав для їх розподілу немає.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України про виплату недоотриманої заробітної плати відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Офіс Генерального прокурора, місцезнаходження: вул. Різницька, буд. 13/15, м. Київ, 01011; .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна казначейська служба України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд.6, м. Київ, 01601; 37567646.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 01.08.2025.

Суддя К.В.Мінаєва