Справа № 580/2358/25
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2358/25 Суддя (судді) першої інстанції: Валентина ЯНКІВСЬКА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Ганечко О.М.,

Кузьменка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального сервісного центру МВС №7142 РЦС ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань), Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулось до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального сервісного центру МВС №7142 РЦС ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань), Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях в якому просив:

1) визнати відмову Територіального сервісного центру МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань) у обміні посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на нове без складання теоретичного і практичного іспитів протиправною;

2) зобов`язати Територіальний сервісний центр МВС № 7142 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Умань) провести обмін посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії встановленого зразка без складання теоретичного і практичного іспитів відповідно вимог пункту 30 (абзац другий), пункту 32 (абзац перший, другий) Постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 року № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», пункту 6 розділу X, пункту 7 розділу XI наказу МВС від 07.12.2009 № 515 «Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що посадові особи Територіального сервісного центру МВС № 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях (м. Умань) не розглянули його заяву про обмін посвідчення з доданими документами про обмін посвідчення водія без складання іспитів по суті, не дослідили та не надали оцінку всім обставинам, які мають значення для вирішення питання про обмін посвідчення водія.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення водія України по суті.

Зобов`язано Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення водія України, з урахуванням правової позиції, викладеної судом у рішенні. У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, оскільки норми права свідчать про можливість особи здійснити обмін національного посвідчення водія на нове, однак у даному випадку суть спору в обміні іноземного посвідчення, що врегульовано іншими нормами права.

На думку апелянта, порядок обміну іноземного посвідчення водія врегульовано, в тому числі, пунктами 30, 32, 32-1 Положення та розділом Х Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої Наказом МВС від 07.12.2009 № 515.

У запереченнях на апеляційну скаргу позивачем зазначено про те, що оскільки відповідач не розглянув звернення позивача про обмін посвідчення водія без складення теоретичного та практичного іспитів, не дослідив та не надав оцінки всім обставинам справи, що мають значення для справи, тому апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.06.2025 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду в порядку письмового провадження з 22.07.2025.

У силу вимог частини першої статті 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Севастополь Кримської області. Проживав та навчався на території Української РСР. На даний час проживає в місті Умань Черкаської області.

Під нас проходження, військової служби на офіцерських, посадах в лавах. Збройних Сил СРСР, у місті Артік на території сучасної Республіки Вірменії позивач навчався в Артікському СТК (ДТСААФ).

Після закінчення навчання отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане ДАІ МВСУВС Вірменської PCP 22.11.1979 категорії «В» з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР).

У лютому 2024 року позивач вирішив замінити посвідчення водія у зв`язку з тим, що була необхідність виїжджати за кордон.

Як наслідок, позивач звернувся до Територіального сервісного центру МВС № 7142 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградських областях (м. Умань), де документи для проведення обміну посвідчення без складання теоретичного і практичного іспитів прийняли, а згодом їх повернули, аргументуючи тим, що в Єдиному державному реєстрі МВС відсутні дані про закінчення курсів та отримання посвідчення в Україні.

У подальшому, позивач звернувся до начальника ГСП МВС в Черкаській області, який переадресував звернення позивача до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Вінниця).

Листом № 31/31- К107 від 26.03.2024 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях (м. Вінниця) повідомив позивача про порядок обміну посвідчення водія, виданого іноземною державою, де вказали перелік документів, які необхідні для заміни посвідчення, посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуск громадян до керування транспортними засобами».

Листом № 31/31/06/К-1013-636-2024 від 25.06.2024 позивачу роз`яснили, що постановою Кабінету Міністрів України М 340 від 08 травня 1993 року (із змінами) затверджено положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами відповідно до якого посвідчення водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СССР), видане в республіках колишнього PCP. Окрім того, проінформовано, що Положенням передбачено, що посвідчення водія іноземної держави, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає обміну. Обмін таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складання теоретичного та практичного іспитів».

Не погоджуючись з такими рішеннями та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час розгляду заяви позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів відповідач не досліджував наявність або відсутність у позивача права на обмін та не надавав оцінку наданим документам, а послався на норми Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, та не розглянув заяву позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів по суті, тому наявні підстави для визнання протиправною бездіяльність Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях щодо розгляду заяви про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії ААЧ від 22.11.1979 на посвідчення водія України по суті та зобов`язати повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища, визначає Закон України від 30 червня 1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух».

Відповідно до приписів статті 15 Закону України «Про дорожній рух», кожний громадянин, який досяг визначеного цим Законом віку, не має медичних протипоказань та пройшов повний курс навчання за відповідними програмами, може в установленому порядку отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії.

Особа, яка бажає отримати право на керування транспортними засобами відповідної категорії чи типу, зобов`язана пройти медичний огляд, підготовку або перепідготовку відповідно до типової навчальної програми, успішно скласти теоретичний і практичний іспити. Порядок підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв транспортних засобів визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на керування транспортними засобами відповідної категорії підтверджується посвідченням водія транспортного засобу з установленим терміном дії.

На території України відповідно до Конвенції про дорожній рух діють національні та міжнародні посвідчення водія. Порядок видачі, обміну та встановлення терміну дії таких посвідчень визначається Кабінетом Міністрів України.

08 листопада 1968 року у Відні була прийнята Конвенція про дорожній рух, яка була ратифікована Союзом РСР 12 липня 1974 року.

Надалі, після проголошення незалежності України, 12 вересня 1991 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про правонаступництво України».

Відповідно до статей 6 та 7 цього Закону, Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України. Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Тобто, Україна підтвердила свої зобов`язання за Віденською Конвенцією про дорожній рух, яка ратифікована Союзом РСР та є обов`язковою для виконання Україною на її території.

Відповідно до підпункту «b» пункту 2 статті 41 Конвенції про дорожній рух, (в редакції, яка діяла на момент видачі позивачу посвідчення водія) «…договірні сторони визнаватимуть будь-яке національне посвідчення водія, яке відповідає приписам Додатка 6 до цієї Конвенції…».

Як свідчать матеріали справи, під нас проходження, військової служби на офіцерських, посадах в лавах. Збройних Сил СРСР, у місті Артік на території сучасної Республіки Вірменії позивач навчався в Артікському СТК (ДТСААФ).

Після закінчення навчання отримав посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане ДАІ МВСУВС Вірменської PCP 22.11.1979 категорії «В» з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР).

У свою чергу, підстави та порядок видачі посвідчення водія регулює постанова Кабінету Міністрів України №340 від 08 травня 1993 року «Про затвердження положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» (надалі - Порядок №340).

Відповідно до пункту 1 Порядку №340 таке є обов`язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Пунктом 2 Порядку №340 встановлено, що особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

За приписами пункту 3 Порядку № 340 встановлено, що транспортні засоби, керування якими дозволяється за наявності посвідчення водія, залежно від їх типів і призначення поділяються на категорії: А1 - мопеди, моторолери та інші двоколісні (триколісні) транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом до 50 куб. сантиметрів або електродвигун потужністю до 4 кВт; А - мотоцикли, у тому числі з боковим причепом, та інші двоколісні транспортні засоби, які мають двигун з робочим об`ємом 50 куб. сантиметрів і більше або електродвигун потужністю 4 кВт і більше; В1 - квадро- і трицикли, мотоколяски та інші триколісні (чотириколісні) транспортні засоби, дозволена максимальна маса яких не перевищує 400 кілограмів; В - автомобілі, дозволена максимальна маса яких не перевищує 3500 кілограмів (7700 фунтів), а кількість сидячих місць, крім сидіння водія, - восьми; С1 - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких становить від 3500 до 7500 кілограмів (від 7700 до 16500 фунтів); С - призначені для перевезення вантажів автомобілі, дозволена максимальна маса яких перевищує 7500 кілограмів (16500 фунтів); D1 - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, не перевищує 16; D - призначені для перевезення пасажирів автобуси, в яких кількість місць для сидіння, крім сидіння водія, більше 16; ВЕ, С1Е, СЕ, D1E, DE - состави транспортних засобів з тягачем категорії В, С1, С, D1 або D, яким водій має право керувати, але який не належить до зазначених категорій составів транспортних засобів; Т - трамваї та тролейбуси.

У відповідності до пункту 9 Порядку №340 право на керування транспортними засобами категорій ВЕ, С1Е, СЕ, D1E і DE надається особам, які мають посвідчення водія категорії В, С1, С, D1 і D відповідно або кількох з них та навички керування транспортними засобами категорії В, С1, С, D1, D відповідно більше одного року протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали в територіальному сервісному центрі МВС практичний іспит з навичок керування составом транспортних засобів.

Право на керування транспортними засобами категорії D1 надається особам, які мають посвідчення водія категорії В, С1, С або кількох з них та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D1.

Право на керування транспортними засобами категорії D надається особам, які мають посвідчення водія категорій В, С1, С, D1 або кількох з них, та навички керування транспортними засобами відповідної категорії більше трьох років протягом останнього часу, пройшли перепідготовку за встановленими програмами та склали теоретичний і практичний іспити на право керування транспортними засобами категорії D.

До періоду часу, зазначеного в абзацах першому - третьому цього пункту, не враховується час, протягом якого особа позбавлена права на керування транспортними засобами.

Керування транспортним засобом підтверджується: для осіб, що працюють водіями, - належним чином завіреною копією наказу (розпорядження) про призначення особи на посаду або трудового договору (контракту) або витягом з трудової книжки та довідкою з місця роботи із зазначенням дати закріплення за особою транспортного засобу, його марки, моделі і номерного знаку. Витяг з трудової книжки або довідка з місця роботи засвідчується підписом посадової особи підприємства. У разі ліквідації підприємства витяг з трудової книжки засвідчується в установленому порядку; для осіб, які керують власним транспортним засобом, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб; для осіб, які керують транспортними засобами, що не є їх власністю, - реєстраційними документами на такий транспортний засіб та документами, що надають право на користування ним, засвідченими в установленому порядку (довіреність або договори, угоди).

За змістом пункту 16 Порядку №340 посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний і практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС.

Документами, що засвідчують підготовку і перепідготовку водіїв транспортних засобів, є: свідоцтво встановленої форми згідно з додатком, що вноситься закладом в електронному вигляді до Єдиного державного реєстру МВС; документи про професійну (професійно-технічну) освіту державного зразка за професією водія автотранспортних засобів відповідної категорії (диплом кваліфікованого робітника, свідоцтво про присвоєння (підвищення) робітничої кваліфікації), видані закладом, що має ліцензію на про провадження освітньої діяльності у сфері професійної (професійно-технічної) освіти.

У силу вимог пункту 23 Порядку №340 особам, які склали теоретичний і практичний екзамени, реєстраційно-екзаменаційними підрозділами Державтоінспекції видаються посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії. Посвідчення водія, видане до набрання чинності Законом України від 24 вересня 2008 р. № 586 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», може бути обміняне на нове згідно з пунктом 25 вказаного Положення.

При цьому в новому посвідченні водія зазначаються категорії: А1, А - відповідає категорії А; В1, В - відповідає категорії В; С1, С - відповідає категорії С; D1, D - відповідає категорії D; BЕ - відповідає категоріям В і Е; C1E, СЕ - відповідає категоріям C і Е; D1E, DЕ - відповідає категоріям D і Е; Т - відповідає категорії Трамвай, Тролейбус.

Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається чіткі підстави та порядок видачі посвідчення водія.

Разом з тим, згідно із пунктом 30 Порядку №340 особи, які тимчасово перебувають на території України, мають право на керування транспортними засобами за наявності міжнародного посвідчення водія та посвідчення водія іноземної держави, що не відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту, або у разі наявності посвідчення водія іноземної держави, що відповідає вимогам Міжнародної конвенції про дорожній рух 1968 року, записи в якому виконані або продубльовані літерами латинського алфавіту.

Посвідченням водія іноземної держави вважається також посвідчення водія з розпізнавальним знаком «SU» (СРСР), видане в республіках колишнього Союзу РСР.

Зазначені особи під час керування транспортними засобами можуть мати українське посвідчення водія, видане в установленому цим Положенням порядку.

З матеріалів справи вбачається, що наявне у позивача посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 не має терміну дії, є чинним та надає позивачу право керування транспортними засобами відповідної категорії.

При цьому, позивач є громадянином України, який постійно проживає на території України, та тривалий час (понад 30 років) користується посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.1979, яке є чинним та не скасованим.

У свою чергу, пунктом 32 Порядку №340 передбачено, що видані громадянам України за кордоном посвідчення водія іноземної держави, які відповідають вимогам Конвенції про дорожній рух 1968 року, підлягають обміну на національні посвідчення водія без складання теоретичного і практичного іспитів за умови, що зазначені громадяни України постійно проживають на території України.

У такому випадку в національному посвідченні водія зазначається право на керування транспортними засобами тих категорій, які зазначені в посвідченні водія іноземної держави, яке підлягає обміну.

Відтак, враховуючи викладене, посвідчення водія серії серії НОМЕР_1 від 22.11.1979, може бути обміняне на національне посвідчення водія без складання теоретичного і практичного іспитів.

Разом з тим, як вірно відзначено судом першої інстанції, під час розгляду заяви позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів відповідач не досліджував наявність або відсутність у позивача права на обмін та не надавав оцінку наданим документам, а послався на норми Інструкції про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія, затвердженої Наказом МВС від 07.12.2009 № 515.

Оскільки відповідач не розглянув заяву позивача про обмін посвідчення водія без складання іспитів по суті, не дослідив та не надав оцінку всім обставинам, які мають значення для вирішення питання про обмін посвідчення водія, тому позовні вимоги про зобов`язання відповідача провести обмін посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.1979 на посвідчення на право керування транспортними засобами відповідної категорії встановленого зразка без складання теоретичного і практичного іспитів є передчасними.

У той же час, з метою належного захисту порушеного права позивача слід визнати протиправною бездіяльність Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях щодо розгляду заяви про обмін посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії ААЧ від 22.11.1979 на посвідчення водія України по суті та зобов`язати повторно розглянути заяву позивача, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційні скарги Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді О.М. Ганечко

В.В. Кузьменко