Справа № 756/5127/25
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 756/5127/25 Суддя (судді) першої інстанції:
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Вівдиченко Т.Р., Мєзєнцева Є.І.,

при секретарі судового засідання Харечко Ю.В.,

за участі представника відповідача - Батранчі Д.О.,

розглянувши у відритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просить суд постанову головного спеціаліста-інспектора з паркування першого відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) серії 2КІ № від 07.08.2024 скасувати та закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Мотивуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що правопорушення не скоювала, оскільки в день та час, зазначений в постанові перебувала у пологовому будинку. Автомобілем керував її чоловік, який сплатив штраф з власної карти того ж дня, її про порушення не сповістив.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, власником транспортного засобу Mitsubishi Lancer, д.н.з. НОМЕР_1 є ОСОБА_1 , а тому адміністративну відповідальність за дане правопорушення має нести позивачка, а не інша особа.

Щодо порушення норм процесуального права апелянт зазначає, що останнім днем подання позовної заяви було 19.08.2024, а тому позивачем пропущено строк звернення до суду на понад 7 місяців.

Ухвалами колегії Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.06.2025 та від 26.06.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Від ОСОБА_1 30.06.2025 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначає, що нею належними і допустимими доказами доведено відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення. Просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від представника Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 21.07.2025 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначає, що матеріали справи не містять відомостей про те, що до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, що вказує на безальтернативність визначення ОСОБА_1 відповідальною особою.

Департамент звертає увагу суду на той факт, що матеріали справи не містять відомостей про звернення особи, яка керувала транспортним засобом до Департаменту з заявою про визнання факту правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності за оскаржуваною постановою.

Представник стверджує, що внаслідок набрання чинності Законом № 1438-IX у органу, який наклав стягнення зник абсолютний і всеосяжний обов`язок щодо направлення кожної постанови.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2025 клопотання представника позивача Шестакової Юлії Володимирівни про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції через систему програмного забезпечення «EasyCon» задоволено.

У вказаній ухвалі зазначено, що ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції, про що було попереджено позивача.

У зв`язку із технічними несправностями підключення представника позивача у судове засідання не відбулося.

Так, з огляду на скорочені строки, визначені нормами Кодексу адміністративного судочинства України для розгляду справ даної категорії, підстав для відкладення розгляду справи колегією суддів не встановлено.

В судове засідання з`явився представник відповідача, який підтримав вимоги апеляційної скарги та не заперечив розгляд апеляційної скарги без участі представника позивача.

Відповідно до частин першої, третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, аргументи та доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 серпня 2024 року головним спеціалістом - інспектором з паркування першого відділу контролю за дотриманням правил зупинки, стоянки транспортних засобів управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого округу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Вознесенським А.Ю. винесено постанову серії 2КІ № від 07 серпня 2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною першою статті 122 КУпАП.

З вказаної постанови вбачається, що транспортний засіб Mitsubishi Lancer, державний номерний знак НОМЕР_1 , 07 серпня 2024 року о 13:46 год зупинений по вул. Антоновича,158 в місті Києві в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», за що передбачена адміністративна відповідальність за частиною першою статті 122 КУпАП.

Позивач, вважаючи оскаржувану постанову протиправною, звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного проступку, а тому в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи наявність в апеляційній скарзі відповідача доводів щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із позовом, колегія суддів дійшла висновку про необхідність першочергово здійснити перевірку останніх для вирішення питання про наявність або відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає Кодекс адміністративного судочинства частиною першою статті 5 якого встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частиною першою статті 168 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що позов пред`являється шляхом подання позовної заяви в суд першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, Кодексу адміністративного судочинства України встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

Частиною другою статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, яка встановлює особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, визначено, що позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

За правилами статті 287 КУпАП постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.

Положеннями статті 289 КУпАП встановлено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Тобто, приписи статті 289 КпАП України, як і статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України пов`язують початок перебігу строку на оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення з моментом її отримання. Відтак, строк на оскарження такої постанови спливає через десять днів з дня її отримання особою, яка притягнута до відповідальності.

Положення статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України містять імперативну норму в частині подання позовної заяви щодо оскарження постанови по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови) та не передбачають виключень щодо тривалості строку звернення та моменту, з якого він обчислюється, у випадку оскарження позивачем такої постанови у порядку досудового врегулювання спору.

Втім, зважаючи на те, що Кодекс адміністративного судочинства України не містить заборону на поновлення судом строку звернення до суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що вказаний процесуальний строк може бути поновлений судом за заявою позивача у разі наявності поважних причин його пропуску.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернулася до суду із позовною заявою 11.04.2025. Разом із позовною заявою позивачкою подано клопотання про поновлення строку на оскарження постанови, в якому остання зазначила, що не була обізнана стосовно притягнення її до адміністративної відповідальності, оскільки не керувала транспортним засобом 07.08.2025 та не вчиняла адміністративне правопорушення за частиною першою статті 122 КУпАП. Повідомила суд, що копія постанови їй була надіслана лише 03.04.2025. З цих підстав просила суд першої інстанції визнати пропуск строку з поважних причин.

Суд першої інстанції, розглянувши зазначене клопотання, ухвалою суду від 21.04.2025 поновив ОСОБА_1 строк та зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Приймаючи до уваги вищезазначене, суд дійшов висновку, що передбачений процесуальним законодавством строк звернення до суду із даним позовом пропущений з поважних причин, а отже наявні всі підстави для його поновлення.

Суд апеляційної інстанції дослідивши надані докази, зазначає наступне.

У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що "правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

Судовою колегією враховується, що питання, пов`язані з оцінкою поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, неодноразово вирішувалось й Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 19 грудня 2024 року справі № 990/303/24, в якій зазначено, що норми Кодексу адміністративного судочинства України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Вочевидь такими є обставини, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення особою процесуальних дій щодо звернення з позовною заявою у визначений законом строк; є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом; або пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Обставини такого роду, якщо на них посилається особа, повинні бути підтверджені відповідними доказами.

Зважаючи на докази надані ОСОБА_1 на підтвердження поважності причин пропуску звернення до суду, зокрема, щодо отримання вказаної постанови лише 03.04.2025, колегія суддів вважає, судом першої інстанції правомірно поновлено позивачу строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Щодо спору по суті, судова колегія зазначає таке.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Щодо доводів апелянта про те, що адміністративну відповідальність за вчинене правопорушення має нести саме позивач - ОСОБА_1 , судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 14-1 КУпАП до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису притягаються власники (співвласники) транспортних засобів.

За наявності обставин, які свідчать про вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, іншою особою, власник (співвласник) транспортного засобу може протягом десяти днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу повідомити про відповідні обставини (транспортний засіб знаходився у володінні чи користуванні іншої особи, вибув з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб тощо) орган (посадову особу), що виніс постанову про накладення адміністративного стягнення.

На період з`ясування та перевірки цих обставин виконання постанови про накладення адміністративного стягнення зупиняється до моменту встановлення особи, яка вчинила це правопорушення.

Так, вищевказаними нормами передбачено право власника транспортного засобу звернутися до органу (посадової особи) та повідомити протягом десяти днів з дня вручення постанови про накладення штрафу про користування її транспортним засобом іншою особою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не отримала оскаржувану постанову від 07.08.2024 серія 2КІ №, у зв`язку із чим була позбавлена можливості повідомити до органу про використання її транспортного засобу 07.08.2024 ОСОБА_2 та вчинення саме ним правопорушення, передбаченого за частиною першою статті 122 КУпАП.

Також судова колегія звертає увагу, що згідно постанови від 07.08.2024 серії 2КІ № ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за порушення вимог дорожнього знаку 3.34 Правил дорожнього руху та вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.

Так, відповідно до частини першої статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, стаття 122 КУпАП передбачає відповідальність за порушення правил зупинки саме водієм транспортного засобу, тобто людиною, яка ним керує в момент вчинення правопорушення.

В даному випадку, ОСОБА_1 надала до суду докази (виписку про новонародженого від 07.08.2024), якими підтверджує факт неможливості вчинення нею вказаного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП 07.08.2024, оскільки перебувала у пологовому будинку. Зазначає, що 07.08.2024 її транспортним засобом керував чоловік - ОСОБА_2 , який вчинив вказане правопорушення та сплатив штраф, що підтверджується квитанцією від 07.08.2024 №691В-087Р-ТНТР-В7М9.(а.с.21).

Крім того, в матеріалах справи містяться пояснення ОСОБА_2 , в яких він визнає факт вчинення саме ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП та підтверджує сплату штрафу. (а.с.47-48).

Колегія суддів зазначає, що в рішенні Конституційного Суду України від 22.12.2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 141 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначається, що положення статті 141 Кодексу можуть застосовуватися лише в системному зв`язку з низкою інших статей, передбачених Особливою частиною Кодексу, диспозиції яких у безальтернативній формі визначають суб`єктом, який притягається до відповідальності за вчинення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, особу, яка винна у вчиненні цього правопорушення, зокрема водія транспортного засобу. За відсутності в статтях Особливої частини Кодексу, які визначають склад адміністративних правопорушень, вказівки на те, що суб`єктами цих правопорушень є власники (співвласники) транспортних засобів, ці суб`єкти можуть притягатися до адміністративної відповідальності виключно за наявності в їхніх діях складу певного адміністративного порушення, інше створює правову невизначеність у встановленні суб`єкта, що притягається до відповідальності в цій сфері.

Виходячи із зазначеного, до адміністративної відповідальності за вчинене правопорушення може залучатися тільки особа, винна в його вчиненні, зокрема водій транспортного засобу.

При цьому власники (співвласники) транспортних засобів можуть притягуватися до адміністративної відповідальності виключно за наявності в їхніх діях складу певного адміністративного порушення.

Таким чином, у чинному законодавстві України існує правова невизначеність у встановленні суб`єкта, який притягається до відповідальності в цій сфері.

З наданих до суду доказів вбачається, що в час скоєння правопорушення 07.08.2024 ОСОБА_1 перебувала у медичному закладі, що свідчить про не можливість вчинення нею вказаного правопорушення.

Таким чином, оскаржувана постанова від 07.08.2024 серії 2КІ № від 07.08.2024 є протиправною та підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення стовоно ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Суд звертає увагу, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень.

Також колегія суддів наголошує, що порушення, на думку апелянта, судом першої інстанції норм процесуального права під час проголошення судового рішення, а саме статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України, не входить до переліку випадків обов`язкових підстав для скасування судового рішення, передбаченого частиною третьою статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас зазначаючи мотиви прийняття оскаржуваного рішення, суд першої інстанції зазначив, що доказів вчинення порушення правил зупинки ОСОБА_1 , як власником автомобіля, представником відповідача не надано та матеріали справи не містять. Зважаючи на те, що відповідачем не доведено вину ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй адміністративного проступку, суд зазначив, що в діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП.

Підсумовуючи усе викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни мотивувальної частини рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.

Частиною першою статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначені підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись статтями 243, 250, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 травня 2025 року у справі №756/5127/25 - змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя - доповідач О.М. Кузьмишина

Судді Т.Р.Вівдиченко

Є.І.Мєзєнцев