Справа № 140/13911/24
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року ЛуцькСправа № 140/13911/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2021 по 22.11.2024, згідно норм статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у редакції, яка діяла до та після 19.07.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні дві календарних місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 № 100 (далі Постанова № 100), та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2021 по 22.11.2024 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19.07.2022), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні дві календарних місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови № 100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 05.02.2021 № 68-ос позивача звільнено та виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

На виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 140/2198/22 позивачу 31.01.2022 та 22.11.2024 виплачено належний розмір індексації грошового забезпечення на загальну суму 243096,69 грн (35240,39 грн + 207856,30 грн).

Позивач вважає, що відповідач із затримкою провів розрахунок у зв`язку із звільненням, з огляду на що у позивача виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Оскільки остаточний розрахунок ВЧ НОМЕР_1 здійснено не у день звільнення/виключення зі списків особового складу частини (07.02.2021), а з порушенням строків, встановлених статтею 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) 22.11.2024, наявні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме з 07.02.2021 по 22.11.2024, враховуючи вимоги Порядку № 100.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 13).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву (а. с. 23-26) відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні у зв`язку з тим, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 23.07.2025 витребувано з ініціативи суду у відповідача ВЧ НОМЕР_1 довідку із зазначенням у ній відомостей про: розмір належних ОСОБА_1 виплат при його звільненні з військової служби 07.02.2021; розмір нарахованих та виплачених ОСОБА_1 коштів на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі №140/2198/22 (із зазначенням дати виплати); розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за два останні календарні місяці перед звільненням із зазначенням середньоденного грошового забезпечення (а. с. 33-34).

28.07.2025 та 30.07.2025 до суду від відповідача надійшли витребувані документи (а. с. 38-47).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 . Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 05.02.2017 № 68-ос, прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонного контролю 2 категорії інструктора кінологічної групи відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип А) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » І категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас наказом в.о. начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 19.01.2021 №36-ОС за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон №2232-ХІІ), без права носіння форми, з 07.02.2021 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а. с. 7 зворот).

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2022) у справі № 140/7474/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії позов задоволено, зокрема, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої частиною другою статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

31.01.2022, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 у справі № 140/7474/21, на картковий рахунок позивача були перераховані кошти в сумі 35240,39 грн, що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 8).

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.03.2024 у справі № 140/2198/22 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії та прийнято нове, яким позовні вимоги задоволено, зокрема зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року, як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця); зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 «індексації-різниці» грошового забезпечення у розмірі 4 461,20 грн в місяць за період з 01.03.2018 року по 07.02.2021 року відповідно до вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078.

22.11.2024, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 140/2198/22, на картковий рахунок позивача були перераховані кошти в сумі 207856,30 грн, що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 8 зворот), довідкою-розрахунком виплат (а. с. 38, 38 зворот).

Згідно із довідкою, виданою ВЧ НОМЕР_1 , середньоденне грошове забезпечення позивача становило 385,63 грн (а. с. 39).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби. При цьому, виплату позивачу грошового забезпечення у повному розмірі при звільненні з військової служби проведено не було, між сторонами виник спір про розмір належних позивачу сум при звільненні, внаслідок чого спір було вирішено на користь позивача (рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 у справі № 140/7474/21 та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 140/2198/22). З дня звільнення позивача з військової служби 07.02.2021, ВЧ НОМЕР_1 здійснила належні донарахування та виплату грошового забезпечення на виконання судових рішень в загальній сумі 243096,69 грн (35240,39 грн + 207856,30 грн), а остаточний розрахунок проведено 22.11.2024.

При вирішенні спору суд, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, які полягають у такому.

Положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що оскільки при звільненні з військової служби 07.02.2021 (день виключення зі списків особового складу частини) позивачу не виплачене належне грошове забезпечення у повному розмірі, а остаточний розрахунок проведений лише 22.11.2024, то це є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон №2352-IX), яким внесені зміни до КЗпП України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-ІХ. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 3248-IV), та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції Закону № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ).

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, за якою необхідно обраховувати розмір належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проаналізувавши указану норму, дійшов висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). З урахуванням викладеного, вирішив, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

З урахуванням формули, визначеної у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при розгляді цієї справи необхідно встановити: розмір належних позивачеві при звільненні виплат; розмір виплат на виконання рішення суду; розмір середньоденного грошового забезпечення позивача.

Судом установлено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат мав становити 297976,01 грн (100 %), з яких:

- виплачені позивачу кошти при звільненні в сумі 16611,61 грн, про що зазначено в особистій картці грошового забезпечення (а. с. 47 зворот);

- нарахована грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, відповідно до наказу начальника 6 прикордонного заводу «Про особливий склад» від 05.02.2021 №68-ос (а. с. 7 зворот), в сумі 38267,71 грн (а. с. 47 зворот);

- одноразова грошова допомога при звільненні, виплачена 31.01.2022 на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.09.2021 у справі № 140/7474/21, в сумі 35240,39 грн (а. с. 8), що становить 11,83 %.

- індексація грошового забезпечення, виплачена 22.11.2024 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.10.2024 у справі № 140/2198/22, в сумі 207856,30 (а. с. 8 зворот, 38), що становить 69,76 %.

Згідно з довідкою, виданою ВЧ НОМЕР_1 , середньоденне грошове забезпечення позивача становило 385,63 грн (а. с. 39).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2021 по 18.07.2022 складає 202841,38 грн (385,63 грн х 526 календарних дні).

Застосовуючи наведені вище висновки Верховного Суду, з урахуванням принципу співмірності, суд уважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 165498,28 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.02.2021 по 18.07.2022 (обчисленого як 81,59 % (відсоток сум, які були виплачені за судовими рішеннями (11,83% + 69,76%) від 202841,38 грн).

Як зазначалось вище, період з 19.07.2022 до 21.11.2024 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. При визначенні суми заборгованості до указаного періоду не застосовується принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

З урахуванням викладеного, за період з 19.07.2022 до 21.11.2024 на користь позивача необхідно стягнути 70955,92 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, розрахованого як 385,63 грн (середньоденний заробіток) х 184 календарні дні (за 6 місяців).

Підсумовуючи, суд констатує, що загальний розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 236454,20 грн (165498,28 грн + 70955,92 грн).

Вказаний розрахунок у цій справі зроблено судом з урахуванням розрахунків, зроблених Верховним Судом у постановах від 30.04.2025 у справі № 520/22859/23, від 24.06.2025 у справі № 480/6934/23, від 03.07.2025 у справі № 480/1194/23 та ін.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 КАС України, та беручи до уваги, що належним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а про стягнення конкретно визначеної суми коштів, з наведених вище мотивів та підстав позовні вимоги необхідно задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 236454,20 грн.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 236454 гривні 20 копійок (двісті тридцять шість тисяч чотириста п`ятдесят чотири гривні двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Валюх