Справа № 200/5774/24
Суддя: Блохін Анатолій Андрійович
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року справа №200/5774/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Сіваченко І.В., Гайдара А.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача - Городсков Максима Ігоревича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 200/5774/24 (головуючий І інстанції Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

19.08.2024 адвокат Городсков М.І., представник позивачки ОСОБА_1 , подав до суду адміністративний позов до відповідача, Головного управління ДПС у Донецькій області, в якому просив: визнати дії відповідача по відмові у прийнятті рішення про звільнення позивачки від нарахування податкового зобов`язання щодо плати за землю у вигляді орендної плати за земельну ділянку протиправними; зобов`язати відповідача звільнити позивачку від нарахування податкового зобов`язання щодо плати за землю у вигляді орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :00:003:0154, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на період з 1 березня 2022 року по 05 травня 2023 року; судові витрати та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, покласти на відповідача.

На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що у період з 01.03.2022 по 05.05.2023 підпунктом 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення Податкового кодексу України встановлено пільгу, якою звільнялись від оподаткування земельні ділянки, розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії. Враховуючи, що земельна ділянка, якою користується позивачка знаходиться на території Краматорської міської територіальної громади, яка в спірний період згідно затвердженого переліку відносилась до території, де ведуться бойові дії, на думку позивачки, вона була звільнена від орендної плати за земельну ділянку. Позивачка зверталась до відповідача із заявою про звільнення її від плати за землю у вигляді орендної плати за земельну ділянку, проте відповідач відмовив їй. Вважаючи таку відмову протиправною, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 200/5774/24 у задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що як зазначено у лист-відповіді Відповідача, він ставить під сумнів право Позивачки на звільнення від сплати податку і зазначає про її обов`язок задекларувати вказаний податок шляхом подання відповідної податкової звітності.

Невизнання Відповідачем прав Позивачки, передбачених Податковим кодексом України, розцінюється як втручання у безперешкодне мирне володіння своїм майном.

Враховуючи зазначене, об`єкт судового захисту у даній справі не є примарним, а цілком конкретним хоча б по двом причинам: 1) тому що право позивача на звільнення від нарахування і сплати податку передбачено законом; 2) право позивача не визначається уповноваженим і компетентним органом.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є фізичною особою, яка на праві договору оренди від 17.11.2020, зареєстрованого у реєстрі 09.12.2020, є орендарем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :00:003:0154, строк дії до 17.11.2025.

Відповідно до договору дарування від 24.12.2019 ОСОБА_1 прийняла в дар належний Дарувальнику на підставі договору про поділ майна, посвідченого 03.08.2010 приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу Соловйовою С.С. за реєстровим №4499, зареєстрованого Краматорським міським бюро технічної інвентаризації 08.09.2010 за номером запису 2383-н/ф в книзі 12, реєстраційний номер 31442277 блок гаражів, що розташований у АДРЕСА_2 , що складається з будівлі гаражу зазначеного в плані літерою А, загальною площею 231,80 кв.м; кімната №1 (200,50 кв.м), кімната №2 (12,20 кв.м), кімната №3 (9,90 кв.м), кімната №4 (6,70 кв.м), кімната №5 (2.50 кв.м).

Позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо звільнення її від сплати за землю у вигляді орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :00:003:0154, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на період з 01.03.2022 по 05.05.2023.

У відповідь на заяву ГУ ДПС у Донецькій області надало листа від 24.07.2024 №162/3/05-99-24-10 в якому повідомило про відсутність повноважень згідно з Податковим кодексом України та функціями Відповідача надання платнику податків у вигляді звільнення від сплати орендної плати за земельну ділянку з кадастровим номером :00:003:0154, на період з 01.03.2022 по 05.05.2023 або встановлення податкових пільг зі сплати орендної плати за землю.

Не погодившись з відмовою ГУ ДПС у Донецькій області, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій) установлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Ці норми збережені у частині першій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України і в редакції, чинній з 15.12.2017.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі Меньшакова проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28.05.1985 у справі Ашинґдейн проти Сполученого Королівства (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом частин першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Аналогічні норми закріплені у частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України і в редакції, чинній з 15.12.2017.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття порушене право, за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають унаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.

При цьому адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. Водночас відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.

Позивач звернулася до суду із позовними вимогами про зобов`язання податкового органу звільнити позивача від сплати податку на землю.

Відповідно до ч.1 ст.124 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 161-XIV) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК визначив обов`язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136. пункту 14.1 статті 14 ПК України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону № 161-XIV.

Згідно з п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України, нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до п. 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ для платників податку - фізичних осіб контролюючий орган самостійно обчислює податкове зобов`язання та надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення за 2022 рік у строк до 31 грудня 2023 року.

Складені, надіслані (вручені) у 2022 та 2023 роках податкові повідомлення-рішення про сплату плати за землю, за земельні ділянки, що не підлягають оподаткуванню у порядку, визначеному цим підпунктом, підлягають скасуванню (відкликанню), а грошові зобов`язання та податковий борг, визначені контролюючим органом по платі за землю, - анулюванню.

В матеріалах справи відсутні докази та посилання на прийняття податковим органом будь яких рішень, податкових повідомлень-рішень, податкових вимог щодо сплати земельного податку без застосування п. 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ .

Враховуючи, що контролюючим органом фактично не реалізована його компетенція на прийняття акту індивідуальної дії (податкового повідомлення, рішення тощо), які зумовлюють обмеження прав або виникнення обов`язків для позивача, відтак, у межах спірних правовідносин не відбулось порушення прав позивача.

Крім того, суд зазначає, що сам по собі факт направлення позивачу листа із наданням інформації про нерозповсюдження на нього вимог п. 69.14 підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ не порушує прав позивача, адже право контролюючого органу направляти платникам податків листи-відповіді прямо передбачено чинним законодавством України.

Суд зазначає, що саме у разі прийняття контролюючим органом відповідного рішення, зокрема, визначення податковим органом суми податкового зобов`язання, при вирішенні спору судом підлягають оцінці і підстави такого нарахування.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку відсутній об`єкт судового захисту в межах спірних правовідносин.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.

Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача - Городсков Максима Ігоревича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 200/5774/24 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 200/5774/24 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 31 липня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін

Судді А.В. Гайдар

І.В. Сіваченко