Справа № 140/3143/24
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року ЛуцькСправа № 140/3143/24

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Валюха В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ВЧ НОМЕР_1 ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку 22.02.2024 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), та зобов`язання нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні із 17.01.2018 по день фактичного розрахунку 22.02.2024 відповідно до Порядку № 100.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом начальника ВЧ НОМЕР_1 від 15.12.2017 № 295-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ) та наказом начальника цього ж прикордонного загону від 16.01.2018 № 18-ос виключено із списків особового складу та усіх видів забезпечення.

Проте, відповідач не виплатив позивачу належне грошове забезпечення, а здійснив виплату такого лише 15.06.2022, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 у справі № 140/11222/21 в розмірі 70660,34 грн та 22.02.2024 на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09.01.2024 у справі № 140/5579/23 в розмірі 57256,29 грн.

Отже, відповідач допустив несвоєчасну виплату належних грошових сум при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) та відповідно до статті 117 цього Кодексу підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 25.03.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а. с. 17).

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 01.04.2024 (а. с. 20-26) відповідач позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні у зв`язку з тим, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 30.07.2024 провадження у цій справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 140/11229/21 за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії (а. с. 33-34).

19.06.2025 суд постановив ухвалу про поновлення провадження у справі (а. с. 48).

Ухвалою суду від 23.07.2025 витребувано з ініціативи суду у відповідача ВЧ НОМЕР_1 довідку із зазначенням у ній відомостей про: розмір належних ОСОБА_1 виплат при його звільненні з військової служби 16.01.2018; розмір нарахованих та виплачених ОСОБА_1 коштів на виконання рішень Волинського окружного адміністративного суду від 03.05.2022 у справі №140/5579/23 та від 19.07.2024 у справі №140/11229/21 (із зазначенням дати виплати); розмір грошового забезпечення ОСОБА_2 за два останні календарні місяці перед звільненням із зазначенням середньоденного грошового забезпечення (а. с. 51-52).

28.07.2025 та 30.07.2025 до суду від відповідача надійшли витребувані документи (а. с. 55-64).

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_1 ) від 15.12.2017 № 295-ос старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби 1 категорії кулеметника відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІІІ категорії (тип Б) звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону № 2232-ХІІ (а. с. 10).

Наказом т. в.о. начальника НОМЕР_3 прикордонного загону (ВЧ НОМЕР_1 ) від 16.01.2018 № 18-ос «По особовому складу» ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення. У цьому наказі зазначено про виплату позивачу при звільненні: одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 18 повних календарних років в сумі 47409,75 грн відповідно до Інструкції № 425; надбавки з 01.01.2018 по 16.01.2018 за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби у розмірі 90 % від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; надбавки за особливі умови служби, пов`язані з ризиком життя, у розмірі 15 % посадового окладу; премії у розмірі 410 % посадового окладу; додаткової грошової винагороди за грудень 2017 року з 01.12.2017 по 31.12.2017 та додаткової грошової винагороди за січень 2018 року з 01.01.2018 по 16.01.2018, Виключити зі списків особового складу 16.01.2018 (а. с. 10 зворот).

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.05.2022) у справі № 140/11222/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено частково, зокрема, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 16.01.2018 (із встановленням січня 2008 року як базового місяця).

15.06.2022 та 28.10.2022, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 у справі № 140/11222/21, на картковий рахунок позивача були перераховані кошти в загальній сумі 76146,20 грн (5485,86 грн + 70660,34 грн), що підтверджується довідкою-розрахунком виплати індексації грошового забезпечення (а. с. 12), відомістю зарахувань заробітної плати (а. с. 12 зворот), довідкою баку (а. с. 13).

З Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.06.2023 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.01.2024) у справі № 140/5579/23 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено повністю, зокрема, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої у 2016-2017 роках, підйомної допомоги, виплаченої у 2018 році, компенсації за невикористані дні відпустки у 2016 році, одноразової грошової допомоги при звільненні у 2018 році та щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 01.01.2016 по 16.01.2018 з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення за вказані періоди та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2021 № 159, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати - з 01.01.2016 по день фактичної виплати індексації 28.10.2022.

22.02.2024 на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 140/11222/21, на картковий рахунок позивача були перераховані кошти в загальній сумі 57256,29 грн, що підтверджується банківською випискою (а. с. 14). Водночас, з розрахунку виплат, наданих ВЧ НОМЕР_1 вбачається, що вказана сума (57256,29 грн) включає і компенсацію втрати частини доходів в розмірі 48563,94 грн, тоді як належне грошове забезпечення становить загальну суму 8692,36 (а. с. 65-66).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2025) у справі № 140/11229/21 за позовом ОСОБА_1 до ВЧ НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, позов задоволено повністю, зокрема, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату (з урахуванням виплачених сум) ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення у червні 2016 року, у листопаді 2017 року, підйомної допомоги у лютому 2018 року та одноразової грошової допомоги при звільненні з врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889, та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за 2013-2017 роки (а. с. 38-42).

17.03.2025 на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 у справі № 140/11229/21, на картковий рахунок позивача були перераховані кошти в загальній сумі 25271,80 грн, що підтверджується довідкою-рахунком, виданою ВЧ НОМЕР_1 (а. с. 59).

Згідно із довідкою, виданою ВЧ НОМЕР_1 , середньоденне грошове забезпечення позивача становило 170,12 грн (а. с. 59 зворот).

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зміст спірних правовідносин, які склались у цій справі, зводиться до питання щодо розміру виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби. При цьому, виплату позивачу грошового забезпечення у повному розмірі при звільненні з військової служби проведено не було, між сторонами виник спір про розмір належних позивачу сум при звільненні, внаслідок чого спір було вирішено на користь позивача (рішеннями Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 у справі №140/11222/21, від 27.06.2023 у справі №140/5579/23, від 19.07.2024 у справі №140/11229/21). З дня звільнення позивача з військової служби 16.01.2018, ВЧ НОМЕР_1 здійснила належні донарахування та виплату грошового забезпечення на виконання судових рішень в загальній сумі 110110,36 грн (76146,20 грн + 8692,36 грн + 25271,80 грн), а остаточний розрахунок проведено 17.03.2025.

При вирішенні спору суд, в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 120/2617/20-а, які полягають у такому.

Положення частини першої і частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, при цьому істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Таким чином, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що оскільки при звільненні з військової служби 16.01.2018 (день виключення зі списків особового складу частини) позивачу не виплачене належне грошове забезпечення у повному розмірі, а остаточний розрахунок проведений лише 17.03.2025, то це є порушенням статті 116 КЗпП України та відповідно до статті 117 цього Кодексу - підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки.

19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі Закон №2352-IX), яким внесені зміни до КЗпП України, частину першу та другу статті 117 викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-ІХ 19.07.2022 положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-ІХ. Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 3248-IV), та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ), то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції Закону № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-ІХ, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ).

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 визначив формулу, за якою необхідно обраховувати розмір належного до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті установлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Проаналізувавши указану норму, дійшов висновку про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). З урахуванням викладеного, вирішив, що у разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

З урахуванням формули, визначеної у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, при розгляді цієї справи необхідно встановити: розмір належних позивачеві при звільненні виплат; розмір виплат на виконання рішення суду; розмір середньоденного грошового забезпечення позивача.

Судом установлено, що загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат мав становити 169433,25 грн (100 %), з яких:

- виплачені позивачу кошти при звільненні в сумі 59322,89 грн, про що зазначено в особистій картці грошового забезпечення (а. с. 11 зворот) та підтверджується банківською випискою (а. с. 7);

- індексація грошового забезпечення, виплачена 15.06.2022 та 28.10.2022, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24.12.2021 у справі № 140/11222/21, в сумі 76146,20 грн, що становить 44,94 %;

- грошова допомога на оздоровлення, підйомна допомога, компенсація за невикористані дні відпустки, одноразова грошова допомога при звільненні та щомісячна додаткова грошова винагорода з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення індексації грошового забезпечення, виплачені 22.02.2024, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.06.2023 у справі № 140/5579/23, в сумі 8692,36 грн, що становить 5,13 %;

- грошова допомога на оздоровлення, підйомна допомога, одноразова грошова допомога при звільненні з врахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, виплачені 17.03.2025, на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 у справі № 140/11229/24, в сумі 25271,80 грн, що становить 14,91 %.

Згідно з довідкою, виданою ВЧ НОМЕР_1 , середньоденне грошове забезпечення позивача становило 170,12 грн (а. с. 59 зворот).

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.01.2018 по 18.07.2022 складає 279677,28 грн (170,12 грн х 1644 календарних дні).

Застосовуючи наведені вище висновки Верховного Суду, з урахуванням принципу співмірності, суд уважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 181734,30 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.01.2018 по 18.07.2022 (обчисленого як 64,98 % (відсоток сум, які були виплачені за судовими рішеннями (44,94% + 5,13% + 14,91%) від 279677,28 грн).

Як зазначалось вище, період з 19.07.2022 до 16.03.2025 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. При визначенні суми заборгованості до указаного періоду не застосовується принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

З урахуванням викладеного, за період з 19.07.2022 до 16.03.2025 на користь позивача необхідно стягнути 31302,08 грн середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, розрахованого як 170,12 грн (середньоденний заробіток) х 184 календарні дні (за 6 місяців).

Підсумовуючи, суд констатує, що загальний розмір середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, становить 213036,38 грн (181734,30 грн + 31302,08 грн).

Вказаний розрахунок у цій справі зроблено судом з урахуванням розрахунків, зроблених Верховним Судом у постановах від 30.04.2025 у справі № 520/22859/23, від 24.06.2025 у справі № 480/6934/23, від 03.07.2025 у справі № 480/1194/23 та ін.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, керуючись повноваженнями, наданими частиною другою статті 245 КАС України, та беручи до уваги, що належним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а про стягнення конкретно визначеної суми коштів, з наведених вище мотивів та підстав позовні вимоги необхідно задовольнити у спосіб прийняття судом рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 213036,38 грн.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 213036 гривень 38 копійок (двісті тринадцять тисяч тридцять шість гривень тридцять вісім копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.М. Валюх