Справа № 420/10012/25
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 29.01.2025 № 04-25, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вирішив у задоволенні адміністративного позову відмовити.

І. Суть спору:

Позивачка, ОСОБА_6 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , звернулась до відповідача, Державної міграційної служби України, в якій просила суд:

(1). Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.01.2025 р. № 04-25, яким ОСОБА_7 , що діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

(2). Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно яким ОСОБА_7 , що діє в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивачки

В обґрунтування позовних вимог вказала, що існує ризик переслідування позивачки у разі її повернений до Республіки Таджикистан по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» - релігійні переконання. Позивачка є громадянкою Таджикистану, позивачка за віросповіданням є мусульманкою-cуніткою. У Республіці Таджикистан щодо позивачки було відкрито кримінальну справу у зв`язку з тим, що вона поширила публікацію на релігійну тематику в соціальній мережі Facebook. Унаслідок цього представники таджицьких спецслужб неодноразово зверталися до позивачки з телефонними дзвінками, які містили погрози. Крім того, позивачка зазначає, що через дотримання релігійних канонів, побоювання стати жертвою переслідування посилюється на тлі прийняття закону «Про впорядкування урочистостей і обрядів», який передбачає заборону релігійного одягу - хіджабу та сатру. Як вбачається із Внесення роз`яснень щодо ісламських правових норм у питанні жіночого вбрання мусульманки (хіджабу) № 01-43 від 02 серпня 2024 року, повне покриття мусульманкою свого тіла (за винятком обличчя та кістей рук) є її релігійним обов`язком. Таким чином, в разі повернення в країну походження, позивачка може стати жертвою переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

05.05.2025 р. до суду від представника позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, зокрема, що відповідач не виконав обов`язків, покладених на нього Законом, не збирав належним чином та не аналізував навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах, підійшов до розгляду заяви позивачки формально і упереджено, залишив поза увагою ряд важливих тверджень.

(б) Позиція Відповідача

29.04.2025 р. до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачем зазначено, що з матеріалів особової справи вбачається, що позивачка не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону. Так, твердження позивачки носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивачка не змогла повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями» за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивачка не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

ІІІ Процедура та рух справи

14.04.2025 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Судом встановлено, що позивачка є громадянкою Таджикистану, яка з 2016 року перебувала на території України без документів на право проживання.

19.09.2022 року позивачка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом клопотання ОСОБА_1 встановлено, що звернення за міжнародним захистом було обумовлене дискримінацією релігійного характеру в Таджикистані. За результатами всебічного розгляду заяви, особі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідні до рішення ДМС від 20.07.2023 № 119-23.

Зазначене рішення ДМС позивачка оскаржувала в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.12.2023, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2024 по справі № 420/25859/23 відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду України від 18.07.2024 в цій справі касаційну скаргу повернуто заявниці.

30.09.2024 року позивачка повторно звернулася до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посилаючись на відкриття кримінальної справи щодо неї в Таджикистані.

20.12.2024 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29 січня 2023 р. № 04-25 відповідно до абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону, пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, позивачці відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 13 першої статті 1 Закону.

IV. Джерела права та висновки суду

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За приписами частин 1, 7 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року, поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (надалі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 1951 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Пунктом 2 частини 2 статті 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тобто, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень. При цьому слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв для надання статусу біженця.

Побоювання особи є власним оціночним (суб`єктивним) судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. В той же час ситуація у країні походження є об`єктивним доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним станом у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. При цьому побоювання можуть ґрунтуватися не лише на власному досвіді біженця, а й на досвіді інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися від біженця та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Згідно із абзацом 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Позивачка стверджує, що існує ризик переслідування у разі її повернення до Республіки Таджикистан по причинах, що підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п. 1 ч.1 ст. № 3671-VI - релігійні переконання, через те, що щодо позивачки було відкрито кримінальну справу у зв`язку з тим, що вона поширила публікацію на релігійну тематику в соціальній мережі Facebook.

Судом встановлено, що в заяві-анкеті від 30.09.2024 року № 33 позивачка зазначала, що у неї немає в наявності доказів, що трапилось з нею.

Суд також враховує, що відповідачем перевірено обставини щодо кримінального переслідування, в яких встановлено, що позивачка стверджує, що у випадку повернення до Таджикистану вона стане об`єктом переслідування з боку таджицького уряду за статтею 307(1) КК Таджикистану через обвинувачення в екстремістській діяльності. Такі побоювання, з її слів, начебто обумовлені її діяльністю в Інтернеті, а саме в соціальних мережах «Ok.ru» та «Facebook», в яких вона викладала коментарі та ставила «лайки» (вподобання) до матеріалів релігійної тематики, що дискредитують таджицький уряд. Разом із усними поясненнями досліджені так звані докази, що надані до територіального органу ДМС. Встановлені факти, що вказують на просування недостовірної інформації задля введення в оману орган ДМС, а саме:

- позивач не змогла пояснити, чому протягом другої процедури розгляду міжнародного захисту від 30.09.2024, вона просуває матеріали, які за періодом часу пов`язані з першою процедурою звернення від 19.09.2022. При цьому з так званих матеріальних доказів встановлюється, що так зване посилання на сторінці заявниці «Ok.ru» розміщено від 26.09.2021 року, а коментар на сторінці «Facebook» розміщено від 19.04.2022 року;

- позивач не змогла пояснити, чому вона не надала вищезазначені матеріальних докази під час першого звернення як до органу ДМС так і до судових органів влади, які протягом серпня 2023 - липня 2024 років розглядали відмову про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- під час співбесід встановлено, що позивач не має сторінок у соціальних мережах «Ok.ru» та «Facebook», а також звичайних таких питань, яким чином заявниця виходила на сайт «Ok.ru» за умов офіційного блокування Україною подібних сервісів починаючи з 2020 року. Також, від неї не вдалося отримати інформацію, де саме були розміщені визначені докази, кому та яким чином належать зазначені джерела інформації. Зокрема, факт відсутності доступу заявниці до соціальних мереж підтверджується матеріалами справи, в яких заявниця не повідомляла про існування такого доступу, для зв`язку надавалась електронна адреса її рідного сина: ІНФОРМАЦІЯ_4 (інформаційний лист від 2022 та 2024 років). Окрім того, при досліджені так званих матеріальних доказів взагалі не можливо ідентифікувати позивача;

- встановлено факт надання зміненого тексту перекладу з так званих матеріальних доказів. Так, якщо розглядати переклад до тексту на сторінці «Facebook» від 19.04.2022, у перекладі заявниці вказана фраза: «Аллах не дал богатство Земли для ОСОБА_8 и era Семья ». Така фраза за твердженням заявниці начебто дискредитувала уряд его. Разом із тим, при перевірці тексту перекладу встановлено інших зміст тексту: « Благословить Аллах це багатство Земля для ОСОБА_11 , для його родини та народу» (додаток № 5 до висновку, переклад тексту з таджицької на українську мови засобами автоматичного машинного перекладу «Google Translate»);

- позивач стверджує, що представники правоохоронних структур нібито приходили до її бабусі, яка залишалась в Таджикистані та намагалися вийти з нею на зв`язок в березні 2024 року, повідомивши про її розшук та порушення кримінальної справи на території Таджикистану (арк. 5 співбесіди від 20.09.2024).

Відповідачем також зазначено, що детальне опитування шукача захисту об`єктивно вказує на існування маніпуляції, що підтверджується наступним:

- під час анкетування позивач зазначила, що співробітник спецслужб нібито телефонував їй на особистий мобільний номер (арк. 5 анкети від 20.09.2024) , в подальшому повідомила, що телефонний дзвінок був здійснений на номер цивільного чоловіка ОСОБА_12 (арк. 3 співбесіди від 08.10.2024);

- під час однієї співбесіди заявниця повідомила, що співробітник спецслужб нібито залишив свій номер бабусі, остання повинна була зв`язатися із заявницею (арк. 2 співбесіди від 05.11.2024), після чого, майже одразу, її цивільний чоловік ОСОБА_13 перетелефонував співробітнику в квітні 2024 року (арк. З співбесіди від 05.11.2024). Разом із тим, заявницею раніше повідомлялося про інші дати спілкування: 09 fa 12 березня 2024 'року (арк. 5 анкети від 20.09.2024). При цьому надано твердження, що востаннє вона спілкувалася з бабусею у 2022 році (арк. 5, б співбесіди від 23.10.2024).

- надані у якості «доказів» два аудіо записи, а також їхній неофіційний переклад не можуть слугувати об`єктивним підтвердженням викладеним заявницею суперечливих фактів. Окремо з`ясовано, що 19.03.2024 цивільний чоловік заявниці ОСОБА_13 звернувся до територіального органу ДМС із клопотанням про припинення розгляду заяви в сфері міжнародного захисту, було повідомлено про готовність повернення до Таджикистану.

Так, відповідач прийшов до висновку, що припущення позивачки стосовно її ймовірного кримінального переслідування на території Таджикистану не підтверджуються, об`єктивні обставини щодо можливості такого переслідування за матеріалами особової справи відсутні.

Суд не бере до уваги надану позивачкою розписку від 12.04.2025 року з підстав, що вона не містить підпису посадової особи, яка її склала, та/або печатки органу посадової особи. Отже, на підставі наведеного неможливо достеменно встановити належність документа до офіційних документів, що мають юридичну силу.

Суд не бере також до уваги посилання позивачки на роз`яснення щодо ісламських правових норм у питанні жіночого вбрання мусульманки (хіджабу) № 01-43 від 02 серпня 2024 року, згідно з якими позивачка може бути жертвою переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання позивачки з підстав, що позивачкою не на наведено та не надано жодних доказів на підтвердження обставин, що зазначені роз`яснення дійсно можуть призвести до вказаних наслідків.

Жодних документів, матеріалів чи будь-яких інших підтверджень побоювання зазнати переслідування у цій країні за ознакою віросповідання заявниця не надала.

Таким чином, як на переконання суду, ризик застосування шкоди, якої побоюється зазнати заявниця в разі повернення до країни походження не пов`язаний з жодною із ознак, перерахованих у визначені біженця. Наполягання нею на обставинах можливого переслідування в країні походження не містять жодного об`єктивного та документального підтвердження з її боку.

Надані позивачем до суду та до УДМС матеріали на надають жодних підстав вважати, що заявниця має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, серед обставин, повідомлених заявницею, немає жодної, яка б могла би бути взятою в якості підстави для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону № 3671-VI.

З приводу аналізу відповідності заяви вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, суд зазначає наступне.

Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 у ст. 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: «(А) смертна кара; (В) катування чи нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту».

Формулювання статті 3 Європейської Конвенції та перші два пункти Директиви співпадають з підставами для надання додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Крім того, як вже було встановлено судом, позивачка останній раз прибула в Україну 29.12.2021 року, а за захистом звернулась лише 20.03.2023 року. Тобто більше 2 років вона мала можливість подати звернення за притулком без перешкод.

Позивачка, починаючи з 2016 року, перебувала на території України, маючи неврегульований правовий статус особи в України, продовжувала проживати в Україні нелегально.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином позивачка упродовж більше 6 років (до 19.09.2022 - дати першого звернення позивачки із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) проживала в Україні, не маючи протягом законних підстав для проживання, при цьому не вчиняла жодних дій щодо невідкладного звернення за захистом, тобто не виконала свій обов`язок щодо звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, сумлінно, без необґрунтованих затримок, як того вимагає норма ч. 1 ст. 5 Закону № 3671-VI.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а отже і підстав звертатися за захистом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 825/608/17.

Отже, така поведінка заявниці може свідчити лише про те, що звернення до відповідача із заявою про отримання міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Будь-яких інших обґрунтованих аргументів, які б свідчили про негативні фактори в країні походження, позивачем не наведено, а судом не встановлено.

З огляду на встановлені судовим розглядом обставини, суд приходить до висновку про те, що обставини, наведені у позовній заяві, як і факти, повідомлені позивачем, не можуть бути визнані належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу, а отже в спірних правовідносинах відповідач діяв в межах чинного законодавства України.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене вище, суд робить висновок, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

V. Розподіл судових витрат

З урахуванням висновку суду про відмову у задоволенні позову суд не здійснює розподіл судових витрат.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 29.01.2025 № 04-25, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО

.