Справа № 200/4558/25
Суддя: Логойда Т.В.
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2025 року Справа№200/4558/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Логойди Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження (за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

21 червня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника (адвоката) та підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому, вважаючи свої права порушеними, просив:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 лютого 2023 року по 22 березня 2025 року в загальному розмірі 270 992,54 грн.;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати і виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні в період з 14 лютого 2023 року по 22 березня 2025 року в загальному розмірі 270 992,54 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати йому компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 14 лютого 2023 року по 22 березня 2025 року включно;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплати йому компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати сум індексації грошового забезпечення за весь період затримки виплати з 14 лютого 2023 року по 22 березня 2025 року включно відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати йому в повному обсязі при виконанні рішень Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 та від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24 компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплати йому компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, яка не виплачена в повному обсязі при виконанні рішень Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 та від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 16 березня 2015 року по 12 лютого 2023 року проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (до реформування - ІНФОРМАЦІЯ_4 ).

Станом на день звільнення зі служби та виключення зі списків особового складу, що відбулося з 14 лютого 2023 року, з ним не був проведений повний розрахунок:

1) не виплачено індексацію грошового забезпечення за певний період служби.

Такий розрахунок з ним проведений лише 23 березня 2025 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 кошти надійшли у загальній сумі 81631,48 грн.;

2) не виплачено належну суму грошового забезпечення, обчислену з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (а не на 01 січня 2018 року, як рахував відповідач), та не повернуті утримані з його грошового забезпечення кошти у вигляді військового збору.

Такий розрахунок з ним проведений лише 23 березня 2025 року на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24 кошти надійшли у загальній сумі 131902,04 грн.

Вважав, що відповідач має понести відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Така відповідальність, на його думку, має бути понесена за період з 14 лютого 2023 року по 22 березня 2025 року включно, але не більше як за шість місяців (182 дні), у сумі, яка, за підрахунками позивача, становить 270 992,54 грн.

Крім того, компенсацію втрати частини доходів (індексації грошового забезпечення та грошового забезпечення (в тому числі утриманих з його грошового забезпечення коштів у вигляді військового збору), що були нараховані та виплачені йому на виконання зазначених судових рішень) у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідач йому не нарахував та не виплатив.

За усною інформацією, що надана відповідачем: - на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 позивачу були нараховані кошти у розмірі 89 693 грн., а виплачено 81 631,48 грн.; - на виконання рішення цього ж суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24 - нараховані кошти у розмірі 138 845 грн., а виплачено 131 902,04 грн.

Проте, на думку позивача, суми податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, йому при виконанні рішень суду не компенсовані.

Вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31.07.2025 року поновлено пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовом.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначав, що на виконання рішень Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 та від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24 остаточний розрахунок з позивачем проведений 23 березня 2025 року.

На його думку, норми ст. 117 Кодексу законів про працю України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, не поширюється на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, що врегульовано спеціальним законодавством.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року (заява № 377/02) передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України може вимагатися лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Оскільки при нарахуванні та виплаті позивачу сум при звільненні був відсутній спір щодо їх розміру, тому підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 117 цього Кодексу відсутні.

Така позиція ґрунтується на позиції, що викладена в постановах Верховного Суду від 27 червня 2018 у справі № 810/1543/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 823/1919/16

Також вважав, що право на отримання індексації грошового забезпечення та перерахунку посадового окладу за спірні періоди у позивача виникло не на час звільнення, а на підставі зазначених судових рішень у справах № 200/2474/24 та № 200/2477/24, які були ухвалені вже після звільнення позивача зі служби. Тому вина відповідача у їх невиплаті відсутня. Ці рішення відповідачем виконані своєчасно у добровільному порядку, що виключає відповідальність, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.

До того ж, при розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивачем допущено помилку, а саме він взяв дві величини грошового забезпечення за грудень 2022 року 46 134,93 грн. та січень 2023 року 46 180,96 грн., проте з урахуванням за ці місяці додаткової винагороди на період дії воєнного стану 30 000 грн., що передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168, хоча згідно з положеннями Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, додаткова винагорода на період дії воєнного стану включається до грошового забезпечення з 01 лютого 2023 року. Тому вважав такі розрахунки неправомірними та необґрунтованими.

Щодо вимог позивача в частині компенсації втрати частини доходів, то Закон України «Про компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» в редакції до 26 лютого 2021 року не містив поняття про такі доходи як індексація грошових доходів громадян. Тому вважав, що право на отримання компенсації втрати частини доходів у позивача відсутнє.

Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, то оскільки дохід у вигляді доплат, розрахований на підставі рішень суду, виплачувався ОСОБА_1 , який не є військовослужбовцем (був звільнений з військової служби), тому сума такого доходу включається до загального місячного (річного) оподаткування доходу як інший дохід та оподатковується податком на доходи фізичних осіб, без урахування положень п. 168.5 ст.168 Податкового кодексу України, і військовим збором на загальних підставах.

Також вважав, що позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з позовом, що встановлений ч. 5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведений 23 березня 2025 року, а до суду він звернувся у червні 2025 року.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Судом встановлено, що в період з 16 березня 2015 року по 13 лютого 2023 року ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 (до реформування - ІНФОРМАЦІЯ_4 ), який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є учасником бойових дій.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 13 лютого 2023 року № 40 (по стройовій частині) позивача, призначеного наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 на іншу посаду у відповідну військову частину, з 13 лютого 2023 року виключено зі списків особового складу.

Станом на день звільнення зі служби з ним не був проведений повний розрахунок - не виплачено індексацію грошового забезпечення за певний період служби, не повністю виплачено грошове забезпечення.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2024 року та набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року індексації грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, - січень 2008 року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року включно індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, з урахуванням раніше виплачених сум; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

23 березня 2025 року на виконання вказаного судового рішення відповідач перерахував позивачу на його картковий рахунок, відкритий у відповідному банку, 81 631,48 грн. (підтверджується платіжною інструкцією відповідача від 21 березня 2025 року № 475 з відміткою про оплату 23 березня 2025 року; скріншотом повідомлення банку про надходження коштів із зазначенням в ньому призначення платежу).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року та набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено: визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо обчислення та виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 29 січня 2020 року по 12 лютого 2023 року включно без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, одноразові додаткові види грошового забезпечення) з 29 січня 2020 року по 12 лютого 2023 року включно, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт; визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору за період з 09 вересня 2015 року по 23 лютого 2022 року включно; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення та здійснити виплату утриманих коштів у вигляді військового збору за період з 09 вересня 2015 року по 23 лютого 2022 року включно.

23 березня 2025 року на виконання вказаного судового рішення відповідач перерахував позивачу на його картковий рахунок, відкритий у відповідному банку, 131 902,04 грн. (підтверджується платіжною інструкцією відповідача від 21 березня 2025 року № 476 з відміткою про оплату 23 березня 2025 року; скріншотом повідомлення банку про надходження коштів із зазначенням в ньому призначення платежу).

Отже, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу відповідних сум індексації грошового забезпечення та грошового забезпечення (в тому числі повернутих коштів у вигляді військового збору, утриманих з грошового забезпечення) за відповідні періоди проведений 23 березня 2025 року.

Період затримки розрахунку при звільненні - з 14 лютого 2023 року (наступний день після звільнення зі служби (виключення зі списків особового складу)) по 23 березня 2025 року (день фактичного розрахунку).

Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідачем нарахована та виплачена не була.

Компенсація сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, при виконанні зазначених судових рішень нарахована та виплачена не була.

Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Щодо позовних вимог в частині середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені

Позовні вимоги щодо відповідальності відповідача у виді нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивач пов`язував з індексацією грошового забезпечення та з відповідним грошовим забезпеченням, які йому виплачені після звільнення зі служби із затримкою.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, що затверджено указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Оскільки спеціальними нормами права, які регулюють питання проходження служби та виплати грошового забезпечення таким особам, як позивач (військовослужбовцям), питання відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільнені не врегульовані, тому підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства.

Аналогічна правова позиція щодо військовослужбовців наведена Верховним Судом в постанові від 09 липня 2020 року в справі №320/6659/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (в редакції, яка була чинною на час звільнення позивача та виключення зі списків особового складу) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

До 19 липня 2022 року стаття 117 Кодексу була викладена в такій редакції, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».

Отже, оскільки спір щодо індексації грошового забезпечення (справа № 200/2474/24), щодо грошового забезпечення та повернення утриманих з грошового забезпечення коштів у вигляді військового збору (справа № 200/2477/24) вирішено на користь позивача судом, тому розмір відшкодування за час затримки має визначати орган, який виніс рішення по суті спору, тобто суд.

В постанові Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22 наведено правовий висновок, згідно з яким якщо спірний період стягнення середнього заробітку припадає на різні періоди дії статті 117 Кодексу законів про працю України, то його умовно варто поділити на 2 частини:

1) до 19 липня 2022 року (дата набрання чинності Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX), тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати, суд може застосувати принцип співмірності (зменшення такої виплати);

2) з 19 липня 2022 року, який регулюється вже чинною редакцією статті 117 Кодексу, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 (тобто застосовувати принцип співмірності) недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Період затримки розрахунку при звільненні позивача - з 14 лютого 2023 року (наступний день після звільнення зі служби (виключення зі списків особового складу)) по 23 березня 2025 року (день фактичного розрахунку).

З урахуванням наведеного до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яка діє з 19 липня 2022 року.

Відтак позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 14 лютого 2023 року (наступний день після звільнення зі служби), проте не більш як за шість місяців. В даній справі це шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 14 лютого 2023 року по 13 серпня 2023 року включно, що становить 181 день.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Відповідно до п. 2 розд. ІІ вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до п. 3 розд. ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо (абз. 2 п. 3 розд. ІІІ Порядку).

Пунктом 8 розд. IV Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, у виді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи те, що звільнення позивача (виключення зі списків особового складу військової частини) відбулося 13 лютого 2023 року, середній розмір грошового забезпечення позивача повинен обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи перед звільненням, за правилами, що передбачені п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (оскільки іншого нормативно-правового акту, який би встановлював правила такого обчислення, на теперішній час не існує), а саме: грудень 2022 року та січень 2023 року.

Відповідно до архівної відомості з картки особового рахунку позивача за 2022 та 2023 роки, що складена відповідачем, грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням зі служби (грудень 2022 року та січень 2023 року) становило: за грудень 2022 року 46 134,93 грн., за січень 2023 року 46 180,96 грн., всього 92315,89 грн.

Із зазначеної суми необхідно виключити додаткову винагороду на час дії воєнного стану (зазначена як «Премія захисникам») 60000 грн. (по 30000 грн. щомісячно за грудень 2022 року та січень 2023 року), оскільки ці виплати, хоча і є додатковими видами грошового забезпечення, проте не носять постійного характеру та не включаються до розрахунку середньоденного грошового забезпечення.

Така позиція суду ґрунтується на положеннях Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, що затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197).

Таким чином, з виключенням зазначених виплат грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням зі служби (грудень 2022 року та січень 2023 року) становило 32 315,89 грн.

Кількість календарних днів у грудні 2022 року та січні 2023 року становило 62 (31+31).

Середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці служби перед звільненням зі служби (грудень 2022 року та січень 2023 року) становило 497,33 грн. (32 315,89 грн./62 дні = 521,22 грн.).

Кількість календарних днів затримки розрахунку за період з 14 лютого 2023 року (наступного дня, за днем звільнення) по 23 березня 2025 року (день фактичного розрахунку) із застосуванням положень ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яка діє з 19 липня 2022 року (за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців), становить 181 день.

Таким чином, сума компенсації за затримку розрахунку при звільненні становить 94341,55 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення 521,22 грн. х 181 день затримки), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на наведене позов в цій частині підлягає задоволенню частково.

Посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) та на те, що з прийняттям судових рішень (в даному випадку, про стягнення складових грошового забезпечення) статті 116, 117 Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, та на відповідну правову позицію Верховного Суду, що викладена в постановах від 06 червня 2018 року у справі № 804/1782/16, від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17, є неприйнятними.

Так, Велика Палата Верховного Суду розглядала питання щодо застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України у контексті рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, в якій зазначила наступне:

«Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.».

Велика Палата Верховного Суду в даній справі погодилася з висновками апеляційного суду, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (а не по день ухвалення судового рішення про стягнення невиплачених при звільненні сум).

Вказана постанова Великої Палати Верховного Суду винесена пізніше, а тому правовий висновок, що викладений в ній, має перевагу над тими висновками, що були викладені раніше, на які посилався відповідач.

На необхідність врахування правового висновку, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/1711, звернута увага Верховним Судом в постанові від 11 квітня 2023 року в справі № 640/19047/21.

Вказаний правовий висновок врахований судом з урахуванням положень ст. 117 Кодексу законів про працю України в редакції, яка вийшла пізніше нього (в редакції згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) та дії є 19 липня 2022 року.

Посилання відповідача на те, що право на отримання індексації грошового забезпечення та перерахунку посадового окладу за спірні періоди у позивача виникло не на час звільнення, а на підставі судових рішень у справах № 200/2474/24 та № 200/2477/24, які були ухвалені вже після звільнення позивача зі служби, а тому вина відповідача у їх невиплаті відсутня, що виключає відповідальність, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, - є неприйнятним, оскільки право позивача виникло саме на день звільнення зі служби, і таке право позивача відповідачем порушено, що встановлено рішеннями суду (у зазначених справах), якими це право відновлено. Отже, відповідна вина відповідача має місце.

Щодо позовних вимог в частині компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Отже, індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є складовою належної працівникові заробітної плати (грошового забезпечення).

Відповідно до ст. ст. 1 й 2 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених стоків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (тобто, з 01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Детально це питання врегульовано Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Верховний Суд неодноразово, зокрема, у постановах від 20 лютого 2018 року в справі № 336/4675/17, від 21 червня 2018 року в справі № 523/1124/17, від 03 липня 2018 року в справі № 521/940/17, від 15 серпня 2018 року в справі № 653/3356/17, від 18 квітня 2019 року в справі №161/4656/17, від 16 грудня 2020 року в справі №521/21718/16-а, від 29 квітня 2021 року в справі №240/6583/20 зазначав, що зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 1-3 Закону, окремих положень наведеного Порядку дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаних постановах Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Позивач набув право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Питання обчислення суми такої компенсації врегульовано ст. ст. 3 та 4 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.п. 4 та 5 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159.

Відповідно ст. ст. 3 та 4 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держстатом.

Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку.

Пунктом 5 цього Порядку визначено, що сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Отже, вирішальними складовими для застосування формули обчислення суми компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків його виплати є:

1) суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць;

2) період невиплати доходу (за виключенням місяця його виплати);

3) індекс інфляції в період невиплати доходу.

Такі висновки суду відповідають положенням вказаних нормативно-правових актів, в тому числі додатку до зазначеного Порядку, в якому наведені приклади обчислення суми такої компенсації.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та визнається сторонами, після набрання судовими рішеннями (рішеннями Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 та від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24), про які йдеться в даній справі, законної сили позивачу за відповідний минулий період дохід у вигляді сум індексації грошового забезпечення, грошового забезпечення (в тому числі повернутих коштів у вигляді військового збору, утриманих з грошового забезпечення) був нарахований та виплачений як заборгованість.

Проте у місяці, в якому здійснено виплату такої заборгованості, та станом на час розгляду даної справи компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідачем нарахована та виплачена не була.

З огляду на наведене порушені права позивача в цій частині підлягають захисту шляхом задоволення позову шляхом, який гарантував би повне їх відновлення (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Щодо позовних вимог в частині не нарахування та не виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44

Пунктом 2 зазначеного Порядку визначено, що така грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Згідно з п. 3 - 5 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб".

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

З урахуванням наведеного правого регулювання, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, сум грошового забезпечення (в тому числі повернутих коштів у вигляді військового збору, утриманих з грошового забезпечення) згідно із судовими рішеннями у справах № 200/2474/24 та № 200/2477/24 йому мали бути проведені відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 зазначеного Порядку.

Проте така компенсація відповідачем нарахована та виплачена не була.

З огляду на наведене порушені права позивача в цій частині підлягають захисту шляхом задоволення позову шляхом, який гарантував би повне їх відновлення (п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України).

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з позовом є неприйнятними, оскільки ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 31.07.2025 року поновлено пропущений строк звернення до адміністративного суду з позовом. Обставин, які б змінили таку позицію суду, під час розгляду справи не встановлено.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, і докази понесення ним інших судових витрат до суду не подані, тому виходячи з положень ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 32, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса зареєстрованого місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 14 лютого 2023 року по 13 серпня 2023 року включно.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_3 середнє грошове забезпечення за шість місяців затримки розрахунку при звільненні, тобто з 14 лютого 2023 року по 13 серпня 2023 року включно, в сумі 94 341 (дев`яносто чотири тисячі триста сорок одна) грн. 55 (п`ятдесят п`ять) коп. з відрахування з неї податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року (що виплачена на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24) та грошового забезпечення (в тому числі повернутих коштів у вигляді військового збору, утриманих з грошового забезпечення, що виплачені на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року (що виплачена на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24) та грошового забезпечення (в тому числі повернутих коштів у вигляді військового збору, утриманих з грошового забезпечення, що виплачені на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24) у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, - з доходів, що нараховані та виплачені на виконання рішень Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 та від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, - з доходів, що нараховані та виплачені на виконання рішень Донецького окружного адміністративного суду від 09 серпня 2024 року у справі № 200/2474/24 та від 11 вересня 2024 року у справі № 200/2477/24.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 255 КАС України, і може бути оскаржене до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення судом складено 31 липня 2025 року.

Суддя Т.В. Логойда