Справа № 320/16150/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року справа №320/16150/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області та Державної міграційної служби України про визнання протиправними, скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області (ЦМУ ДМС) та Державної міграційної служби України (ДМС), в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати повідомлення Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області від 01.03.2023 № 6 та рішення Державної міграційної служби України від 20.01.2023 № 02-23, зобов`язати Державну міграційну службу України у строку 7 днів ухвалити відповідне рішення за скаргою позивача від 19.09.2022, стягнути з відповідачів кошти на відшкодування завданої шкоди у розмірі 3 000 000, 00 грн.

Ухвалою суду від 06.03.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Свої вимоги позивач мотивує відсутністю правових відстав для прийняття оскаржуваних рішень.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог Державна міграційна служба України, у наданому суду відзиві, наголошує, що у межах спірних правовідносин вона діяла у визначених законом межах, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Москва (рф), одружений, за національністю - росіянин, громадянин рф. В Україну прибув 13.05.2009 автомобільним сполученням, легально.

Вперше позивач звернувся із заявою 22.04.2015 до ГУ ДМС у м. Києві. Основною причиною звернення за захистом ОСОБА_1 зазначає побоювання зазнати переслідувань з боку правоохоронних органів рф через політичні переконання, активну громадянську позицію та благодійну діяльність.

ДМС прийнято рішення від 30.05.2016 № 282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду у судовому порядку (адміністративна справа № 826/6846/17).

11.09.2019 шукач захисту вдруге звернувся із заявою до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області. Рішенням територіального органу ДМС заявникові відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оскаржено до ДМС.

За результатами розгляду скарги ДМС прийнято рішення від 11.11.2019 № 185-19 про відхилення скарги на вказане рішення територіального органу ДМС, яке оскаржено у судовому порядку (адміністративна справа № 640/26102/19). Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2021 ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 провадження у справі закрито (апелянт відмовився від апеляційної скарги)

13.09.2022 позивач втретє звернувся до ЦМУ ДМС.

Рішенням до ЦМУ ДМС позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, ДМС прийнято рішення від 20.01.2023 № 02-23 про відхилення скарги позивача на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців від 1951 і Протоколу щодо статусу біженців від 1967 та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вирок про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до положень ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/ЕU серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе:

- смертну кару або приведення її у виконання;

- тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження;

- серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Вказане, в свою чергу, співвідноситься з умовами, які містяться у пункті 13 частини першої статті 1 Закону.

Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до країни походження, може вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців від 1951 і Протоколом від 1967 поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

В ході прийняття рішення щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі наведенні підстави. При цьому немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, п. п. 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування»». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень та точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи.

Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пп. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вже зазначалось вище, з заявою від 13.09.2022 позивач звертається вже втретє.

Вперше позивач звернувся із заявою 22.04.2015 до ГУ ДМС у м. Києві. Основною причиною звернення за захистом ОСОБА_1 зазначив побоювання зазнати переслідувань з боку правоохоронних органів рф через політичні переконання, активну громадянську позицію та благодійну діяльність.

ДМС прийнято рішення від 30.05.2016 № 282-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду у судовому порядку (адміністративна справа № 826/6846/17).

Також, судами різних інстанцій було встановлено, що ДМС при прийнятті рішення було у повному обсязі проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними.

До того ж, суд звернув увагу на те, що заявник прибув в Україну 13.05.2009, проте, за захистом в Україні звернувся після його затримання правоохоронними органами України 27.03.2015.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Судом також було зазначено, що розслідування кримінальної справи за наведеними фактами здійснювалося в Російській Федерації починаючи з 21.10.2008. Тому, притягнення шукача захисту до кримінальної відповідальності на території Республіки Молдова, а також встановлення судом Республіки Молдова певних пом`якшуючих обставин, які вплинули на обрання позивачу міри покарання, не можуть бути розцінені судом як обставини політичного переслідування позивача в Російській Федерації.

Наявні в матеріалах справи документи не свідчать та жодним чином не дають підстав для висновку про те, що обвинувачення позивача в Російській Федерації у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 159 Кримінального кодексу Російської Федерації, здійснюються за ознаками раси, національності, віросповідання, політичних поглядів чи належності до певної соціальної групи.

Таким чином, причинного зв`язку між інкримінованими ОСОБА_1 злочинами та будь-якою політичною метою ДМС та судом не встановлено. Політичний елемент інкримінованих злочинних діянь заявнику у жодному разі не переважує їх кримінального характеру, відповідно до загального права. Зазначене дає підстави стверджувати, що злочини, які інкримінуються особі, не містять політичних ознак.

Ураховуючи викладене, рішення ДМС про відмову громадянину РФ ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнано законним у судовому порядку.

11.09.2019 шукач захисту вдруге звернувся із заявою до ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області. Рішенням територіального органу ДМС заявникові відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оскаржено до ДМС.

Так, ДМС при розгляді скарги було встановлено, що згідно з висновком ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 11.09.2019 жодних підтверджуючих документів з приводу політичних переслідувань у період з 2014 р. по 2019 р. ОСОБА_1 не надано, тоді як у повторній заяві ним зазначено ті самі відомості, що і в заяві від 22.04.2015, обставини його кримінального переслідування були досліджені під час попереднього звернення із заявою ДМС та судами різних інстанцій.

За відсутності нових обставин підстави для розгляду по суті повторно поданої заяви відсутні.

За результатами розгляду скарги ДМС прийнято рішення від 11.11.2019 № 185-19 про відхилення скарги на вказане рішення територіального органу ДМС. яке оскаржено у судовому порядку (адміністративна справа № 640/26102/19). Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2021 ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 провадження у справі закрито (апелянт відмовився від апеляційної скарги)

При цьому, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відмова заявника від оскарження може свідчити про його «небажання» та «незацікавленість» у подальшому судовому розгляді стосовно захисту своїх прав.

Судом встановлено, що твердження заявника у третій скарзі є ідентичними тим, що викладені у поданих раніше скаргах.

Водночас, судом також встановлено, що заявник вказав, що його переслідує діюча влада за те, що він у період з 2003-2007 років вів діяльність опозиційного характеру, яку він втілював у життя завдяки політичній партії «Союз правих сил» (СПС). Діяльність політичної партії СПС виражалася в тому, що вона активно та відкрито виступала проти курсу розвитку рф, який вибрала та втілювала у життя партія «Єдина Росія»,

Водночас, під час розгляду його скарги позивач зазначив, що політичною чи опозиційною діяльністю не займався, а лише мав співробітництво з СПС, про будь-які переслідування не зазначив.

Під час співбесіди 07.12.2015 ОСОБА_1 зазначив, що приїхав в Україну з метою відпочинку, а під час розгляду скарги зазначив, що виїхав з метою уникнення політичного переслідування.

Під час розгляду скарги позивач зазначив, що не був у Молдові, проте під час співбесіди 07.12.2015 вказав, що в 2011 році був у Молдові.

Водночас, позивач ні під час розгляду скарги, ні під час розгляду заяви не навів нововиявлених обставин, що потребують додаткового вивчення.

Фактів загрози життю, безпеці чи свободі членам родини заявника не встановлено. Окрім того, ОСОБА_1 зазначив, що під час розгляду його скарги, від 13.09.2022 наразі ним ніхто не цікавиться, з опозицією він не підтримує відносини, окрім того він ні з ким із них не був знайомий.

У скарзі та під час її розгляду позивач посилався на актуальні українсько-російські відносини та умови, які вказані в пункті 13 частини 1 статті Закону, а саме те, що особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Вказане твердження позивача судом оцінюється критично, оскільки актуальні українсько-російські відносини не мають ніякого відношення до ситуації, яка склалася із заявником, та його кримінальної справи.

Таким чином, ризик застосування шкоди, якої побоюється зазнати позивач в разі повернення до рф, не пов`язаний з жодною із ознак, вказаних у визначенні біженця. Наполягання ОСОБА_1 на його можливе переслідування в країні походження не містить жодного об`єктивного та документального підтвердження з його боку, а розглядається тільки як можливість легалізуватися в Україні.

Таким чином, причинно-наслідковий зв`язок між політичними поглядами заявника та кримінальним переслідуванням його особи відсутній.

Інформація про країну походження (ІКП) свідчить, в рф продовжують фіксувати системні порушення прав та свобод людини. Разом із тим, системному переслідуванню піддаються тільки члени опозиційних партій, рухів, які мають іноземні джерела фінансування та їх представники, особи, які відкрито критикують та виступають проти агресії РФ на території України, до яких заявник не має відношення.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, враховуючи наведений вище аналіз, а також зважаючи на актуалізовану ІКП, судом встановлено, що обставини, зазначені позивачем у заяві від 13.09.2022 не є нововиявленими.

Тобто, повторне звернення позивача за захистом до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області слід розглядати, як зловживання процедурою з метою легалізації на території України.

Таким чином, позивачу було правомірно відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відтак, суд не вбачає правових підстав для задоволення основних позовних вимог позивача про визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень, так і похідних від них про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За наслідком здійснення аналізу оскаржуваних рішень на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області (02152, місто Київ, вулиця Березняківська, будинок 4-а; ) та Державної міграційної служби України (01001, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 9; ) про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.