Справа № 200/9155/24
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року справа №200/9155/24

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Євдокімова Олексія Миколайовича на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року (повне судове рішення складено 14 березня 2025 року) у справі № 200/9155/24 (суддя в І інстанції Зеленов А.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - Управління) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача № 79 від 07.11.2024 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії;

- зобов`язати Управління призначити ОСОБА_1 пенсію з 31.10.2024 на підставі ч.3 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 31.10.2024 позивач особисто звернувся до відділу обслуговування громадян № 23 (сервісний центр) Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області, в якому головний спеціаліст зареєструвала за № 8841 заяву позивача про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах та узяла у позивача необхідні документи для призначення пенсії, а решта документів, зокрема, трудова книжка та інші довідки вже наявні у матеріалах електронної пенсійної справи.

Заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, яке своїм рішенням № 79 від 07.11.2024 відмовило позивачу у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, передбаченого 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вказує, що відповідач визнає, що у позивача станом на 31.10.2024 наявний пільговий стаж з урахуванням кратності (в т. ч. додаткові роки за Списком 1) 29 років 4 місяці 1 день. Вважає, що набутий пільговий стаж позивачем 29 років 4 місяці 1 день (та визнаний відповідачем таким стаж) дає право позивачу на призначення йому пенсії незалежно від віку.

Представник позивача вказує, що у позовні заяві доведено, а відповідачем підтверджено у оскаржуваному рішенні, що у позивача станом на 31.10.2024 наявний пільговий стаж (25 років), якого достатньо для призначення пенсії (відповідач у оскаржуваному рішенні зазначив, що всього для розрахунку стаж, з урахуванням додаткових років за списком 1 становить: 29 років 4 місяці 1 день), тобто відповідачем здійснено взаємне зарахування пільгового стажу позивача та після такого розрахунку у позивача наявний пільговий стаж, якого більше 25 років, тобто у позивача є законне право на отримання пенсії на пільгових умовах, але таке право порушено відповідачем.

Вказує, що правовими висновками Верховного Суду, а саме у постанові від 18.11.2024 у справі № 200/1009/24 Верховний Суд зазначив, що статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачена можливість взаємного зарахування періодів роботи як за Списком робіт і професій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1994 № 202, так і періодів роботи, передбаченої у відповідних розділах списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, які дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а Роз`ясненням № 8 лише розтлумачено як правильно застосовувати цю норму.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними та такими, що суперечать вимогам законодавства України, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії №79 від 07.11.2024.

Зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 31.10.2024 з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні суду від 24.01.2023 по справі №200/14498/21, а також у даному рішенні, та прийняти мотивоване рішення.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмовлених позовних вимог, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно не звернув увагу, що Відповідач, здійснюючи розрахунок пільгового стажу, протиправно не врахував раніше визначеного та обрахованого стажу, зокрема, відповідач не здійснив розрахунку пільгового стажу позивача з урахуванням роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України «Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбачених статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення»» від 20 січня 1992 року № 8 (кожний повний рік робіт за провідними професіями зарахувати як за 1 рік 3 місяці), а також з розрахунку стажу вбачається, що відповідач не здійснив розрахунку пільгового стажу позивача з урахуванням кратності за один місяць участі у бойових діях зараховується три місяці, враховуючи, що такий стаж вже було зараховано раніше станом на 14.09.2021 (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21).

Позивач частково погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у призначенні пенсії підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення в цій частині про задоволення позову про призначення пенсії, оскільки у позивача наявний пільговий стаж, якого більше 25 років та такого стажу цілком достатньо для призначення пенсії, а відповідач здійснює розрахунок зокрема пільгового стажу на власний розсуд та зменшує пільговий стаж позивача, тобто повторний розгляд заяви позивача про призначення пенсії не надасть остаточного вирішення спору та призведе до іншого звернення позивача до суду за захистом своїх прав, коли позивач потребує ефективного судового захисту та поновлення порушених прав на пенсійне забезпечення, тому єдиний ефективний спосіб захисту порушених прав позивача - це зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу з 31.10.2024.

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Позивач - громадянин України, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

14.09.2021 позивач звертався до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 22.09.2021 № 79 позивачу відмовлено у призначенні пенсії відповідно до ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на пільгових умовах.

Відповідно до вказаного рішення, страховий стаж позивача становить 26 років 02 місяці 06 днів (в тому числі додатково за повних 10 років на підземних роботах). Пільговий стаж роботи становить 13 років 07 місяців 07 днів. Документами підтверджено право на зниження пенсійного віку на 10 років.

Не погоджуючись із рішенням від 22.09.2021 № 79, позивач звертався до суду із позовною заявою.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №79 від 22.09.2021.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14 вересня 2021 року з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 81 від 22 лютого 1992 року «Про заходи щодо застосування Закону України «Про пенсійне забезпечення», застосувавши при розрахунку стажу Роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року № 8 «Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбаченим статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зарахувавши до пільгового стажу роботи позивача за ч.3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період проходження ним військової служби за контрактом 02 вересня 2021 року, а періоди безпосередньої участі позивача в АТО та ООС з 03 грудня 2018 року по 05 березня 2019 року, з 14 березня 2019 року по 10 червня 2019 року, з 02 липня 2019 року по 08 липня 2019 року, з 11 серпня 2019 року по 12 серпня 2019 року, з 02 вересня 2019 року по 28 жовтня 2019 року, з 07 листопада 2019 року по 25 грудня 2019 року, з 04 січня 2020 року по 18 травня 2020 року, з 23 травня 2020 року по 20 липня 2020 року, з 26 липня 2020 року по 28 грудня 2020 року , з 18 січня 2021 року по 22 березня 2021 року, з 28 березня 2021 року по 07 квітня 2021 року, з 17 квітня 2021 року по 20 липня 2021 року, з 30 липня 2021 року по 01 вересня 2021 року, з 03 вересня 2021 року по 14 вересня 2021 року - із розрахунку один місяць служби за три місяці.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набуло законної сили 24.02.2023.

Зокрема, рішенням суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_2 , запис № 45 позивач 24 травня 2017 року прийнятий машиністом гірничо-виїмкових машин 5-го розряду з повним робочим днем в шахті (нак. № 526 кпр від 19.05.2017).

Судом встановлено, що 27 вересня 2018 року позивачем був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 роки. 13 липня 2021 року позивачем був укладений контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на рік (контракт набирає чинності з 27 вересня 2021 року).

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 27 вересня 2018 року № 2020 ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом з 27 вересня 2018 року.

Відповідно до витягу з наказу начальника військово-медичного клінічного центру західного регіону від 26 серпня 2021 року № 29-РС з ОСОБА_1 укладено новий контракт про проходження військової служби.

Відповідно до довідки 8 окремої автомобільної санітарної роти від 07 жовтня 2021 року № 65, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 03 грудня 2018 року по теперішній час. З 27 вересня 2018 року позивач проходить військову службу за контрактом.

Як вбачається з надано розрахунку стажу (РС-право), на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 (дата звернення 14.09.2021), за позивачем, станом на 14.09.2021, обліковувався наступний стаж роботи: 20 років 02 місяці 5 днів, в тому числі роботи підземні, професії за постановою №202 (25) 20 років 4 місяці 25 днів (заниження ПВ за «Роботи підземні, професії за пост. №202 (25)» на 40 років).

Разом з тим, 31.10.2024 позивач особисто звернувся до відділу обслуговування громадян № 23 (сервісний центр) Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області із заявою № 8841 про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах.

Заява позивача була розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області, яке своїм рішення № 79 від 07.11.2024 відмовило позивачу у призначенні пенсії. У рішенні зазначено наступне:

«Вік заявника: 39 років 10 місяців 27 днів; Страховий стаж заявника становить: 19 років 4 місяця 1 день; Пільговий стаж заявника, роботи підземні, професії за пост.202 (25 років), становить: 10 років 10 місяців 10 днів; Пільговий стаж заявника, роботи підземні, провідні професії (20 років), становить: 8 років 11 місяців 17 днів; всього для розрахунку стаж, з урахуванням додаткових років за сп.1 становить: 29 років 4 місяця 1 день.» «за доданими документами до страхового та пільгового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності.» «відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, згідно частини 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Тобто, судом встановлено, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області під час розгляду заяви позивача від 31.10.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Розрахунку стажу позивача станом на 31.10.2024 відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області до суду не надано.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, з 14.09.2021 позивач продовжував проходити військову служби, про що свідчать, зокрема, довідки 8 окремої автомобільної санітарної роти від 15.04.2024 №64, 65 «про участь особи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення», які видані позивачу про те, що він дійсно в період з 03.12.2018 по 05.03.2019, з 14.03.2019 по 10.06.2019, з 02.07.2019 по 08.07.2019, з 11.08.2019 по 12.08.2019, з 02.09.2019 по 28.10.2019, з 07.11.2019 по 25.12.2019, з 04.01.2020 по 18.05.2020, з 23.05.2020 по 20.07.2020, з 26.07.2020 по 28.12.2020, з 18.01.2021 по 22.03.2021, з 28.03.2021 по 07.04.2021, з 17.04.2021 по 20.07.2021, з 30.07.2021 по 01.09.2021, з 03.09.2021 по 29.10.2021, 03.11.2021 по 14.12.2021, з 24.12.2021 по 23.02.2022, з 24.02.2022 по 10.06.2022, з 20.06.2022 по 30.08.2022, з 01.09.2022 по 06.10.2022, з 07.10.2022 по 15.01.2023, з 25.01.2023 по 10.06.2023, з 03.07.2023 по 01.02.2024, з 23.02.2024 по 11.03.2024, з 16.03.2024 по 15.04.2024 (дата видачі довідки) приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів та також брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

При цьому відповідачем в спірному рішенні взагалі не зазначено, які саме періоди роботи позивача не зараховано до страхового та пільгового стажу.

При ухваленні рішення апеляційний суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми призначення, перерахунку і виплати пенсії визначає Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058 у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 1058відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Ст. 10 Закону № 1058 гарантує право вибору пенсійних виплат.

Так, у вказаній статті зазначено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Право на пенсію за віком на пільгових умовах визначає ст. 114 Закону № 1058.

Згідно з частиною 3 ст. 114 Закону № 1058 працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, що затверджується Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на зазначених роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на таких роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, що вони були зайняті на таких роботах не менше 20 років. Такий самий порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) на шахтах з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або перебувають у стадії ліквідації, але не більше двох років.

За наявності стажу на підземних роботах менше 10 років у чоловіків і менше 7 років 6 місяців у жінок та страхового стажу, встановленого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім пункту 1 частини другої цієї статті, за кожний повний рік зазначених робіт пенсійний вік, встановлений абзацом першим статті 26 цього Закону, зменшується на один рік. При цьому пенсійний вік для жінок не може бути нижчим за вік, встановлений абзацом першим пункту 1 частини другої цієї статті.

За правилами ч. 5 ст. 114 Закону № 1058 у разі призначення пенсій на пільгових умовах відповідно до частин другої і третьої цієї статті проводиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цією статтею, за умови що роботи, які зараховуються, дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Порядок підтвердження стажу роботи регламентований статтею 62 Закону № 1788.

Ст. 62 Закону № 1788 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637 у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Порядок № 637 також визначає особливості підтвердження трудового стажу окремих категорій працівників.

За приписами п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналіз наведених вище правових норм дозволяє дійти таких висновків: основним документом, що підтверджує стаж, є трудова книжка, тому лише у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, може постати необхідність у використанні додаткових даних для підтвердження стажу (уточнюючі довідки, відомості Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування тощо).

Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії регламентований ст. 44 Закону № 1058.

Згідно з ч. 1ст. 44 Закону № 1058 заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

За правилами ч. 5 ст. 45 Закону № 1058 документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

На час звернення позивача із заявою про призначення пенсії за віком Порядок № 22-1 діяв в редакції від 15 лютого 2024 року.

Відповідно до п. 1.1 розділу І Порядку № 22-1 заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування(додаток 3);заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).

Пунктом 4.2 Порядку № 22-1 встановлено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Згідно із пунктом 4.3 Порядку № 22-1, рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Згідно із пунктом 4.7 Порядку № 22-1, право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні пенсії із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Пунктом 4.10 Порядку 22-1 встановлено, що після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

З урахуванням вимог Порядку №22-1, суд приходить до наступних висновків:

з заявою про призначення пенсії особа може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України, через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб, (тобто сервісний центр) або подати відповідну заяву через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України;

після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів, електронну пенсійну справу. При цьому зміст норм, що містяться в п. 4.2 та 4.10 розділу ІV Порядку № 22-1, свідчить, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії;

виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли, зокрема, у зв`язку з прийняттям рішення № 79, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Надаючи оцінку правомірності відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, суд виходить саме з тих аргументів, які пенсійний орган навів у рішенні, що є предметом спору.

Так, відмовляючи позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області посилається, зокрема на обрахунок пільгового та страхового стажу позивача та зазначає наступне: «Вік заявника: 39 років 10 місяців 27 днів; Страховий стаж заявника становить: 19 років 4 місяця 1 день; Пільговий стаж заявника, роботи підземні, професії за пост.202 (25 років), становить: 10 років 10 місяців 10 днів; Пільговий стаж заявника, роботи підземні, провідні професії (20 років), становить: 8 років 11 місяців 17 днів; всього для розрахунку стаж, з урахуванням додаткових років за сп.1 становить: 29 років 4 місяця 1 день.» «за доданими документами до страхового та пільгового стажу зараховано всі періоди трудової діяльності.» «відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, згідно частини 3 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, судом встановлено, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області під час розгляду заяви позивача від 31.10.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Як вбачається з надано розрахунку стажу (РС-право), на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21 (дата звернення 14.09.2021), за позивачем, станом на 14.09.2021, обліковувався наступний стаж роботи: 20 років 02 місяці 5 днів, в тому числі роботи підземні, професії за постановою №202 (25) 20 років 4 місяці 25 днів (заниження ПВ за «Роботи підземні, професії за пост. №202 (25)» на 40 років).

Як вбачається з оскаржуваного рішення, воно не містить конкретизації періодів, які не зараховані відповідачем до пільгового стажу позивача з наведенням правових підстав для їх не зарахування щодо кожного періоду та, відповідно мотивів відмови у призначенні пенсії.

Суд вказує, що відмовляючи особі в призначенні/перерахунку пенсії, орган, що призначає/перераховує пенсію, має зазначити причини такої відмови, у тому числі обґрунтувати мотиви не зарахування до страхового чи пільгового стажу окремих періодів роботи та/або навчання.

Слід зауважити, що завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в частині другій статті 2 КАС України.

Суд вказує, що відповідачем - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області під час розгляду заяви позивача від 31.10.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Мотивів цьому відповідач не навів ані в оскаржуваному рішенні, ані в ході розгляду даної судової справи.

Вищенаведене свідчить про недотримання відповідачем принципів обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 КАС України. Недотримання цих принципів є підставою для скасування такого рішення, оскільки з тексту оскаржуваного рішення неможливо визначити, які саме періоди роботи не зараховані відповідачем до пільгового стажу позивача та підстави не зарахування щодо кожного такого періоду роботи.

В результаті чого неможливо встановити дійсній страховий, у тому числі пільговий стаж позивача, який буде враховано при призначенні пенсії та, відповідно, визначенні її належного розміру.

Оскільки рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях і домислах, відсутність в оскаржуваному рішенні конкретних періодів, правових обґрунтувань щодо кожного періоду та мотивів не зарахування до пільгового стажу позивача таких періодів, не дозволяє суду перевірити, чи правомірно відповідні періоди роботи не зараховані до страхового та пільгового стажу, і свідчить про те, що відповідач діяв необґрунтовано.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2022 року у справі № 826/6029/18 викладено правовий висновок, відповідно до якого у контексті вимог частини другої статті 2 КАС України нормативне обґрунтування прийнятого рішення та його співвідношення з фактичними обставинами не є формальною вимогою, оскільки суд має перевірити чи діяв суб`єкт владних повноважень, у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

У Постанові Верховного Суду від 11 вересня 2023 року у справі № 420/14943/21 викладено висновок щодо застосування пункту 3 частини другої статті 2 КАС України, відповідно до якого критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є: 1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення; 2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення; 3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення; 4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи; 5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.

Також, у даній Постанові, Верховний Суд зазначив, що відповідне рішення суб`єкту владних повноважень про відмову у вирішенні заявленого питання без вказівки на те, які документи не надано, не можна вважати таким, що відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України, зокрема щодо обґрунтованості, а невиконання суб`єктом владних повноважень законодавчо встановлених вимог, зокрема, щодо змісту, обґрунтованості та вмотивованості акта індивідуальної дії призводить до його протиправності.

Вищенаведене свідчить про недотримання відповідачем принципів обґрунтованості та добросовісності рішення суб`єкта владних повноважень, дотримання яких перевіряється адміністративним судом відповідно до вимог пунктів 3, 5 частини другої статті 2 КАС України. Недотримання цих принципів є підставою для скасування такого рішення, оскільки з тексту оскаржуваного рішення неможливо визначити, які саме періоди роботи не зараховані відповідачем до пільгового стажу позивача, підстави не зарахування щодо кожного періоду, відповідно відсутні мотиви щодо відмови у призначенні такої пенсії.

Частино 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, враховуючи те, що відповідачем по суті не розглядалось питання щодо зарахування або незарахуванння періодів роботи до пільгового стажу, спірне рішення не містить мотивації його прийняття, враховуючи частину 2 статті 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача, суд приходить висновку про визнання протиправним та скасування рішення від 07.11.2024 за № 79 Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, про відмову в призначенні пенсії позивачу.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу з 31.10.2024 незалежно від віку згідно з ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд першої інстанції з урахуванням ч. 2 ст. 9 КАС України вказує, що з урахуванням вищевказаного належним способом захисту прав позивача буде саме зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії від 31.10.2024 з урахуванням висновків суду.

З урахуванням фактичних обставин цієї справи колегія суддів погоджується із місцевим судом.

Відповідно до ст.5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (ст.2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст.13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Як видно з положень Рекомендації Комітету Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5, дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності, вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта, він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але й не має права виходити за її межі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Так, призначення та обрахунок пенсії є дискреційним повноваженням пенсійного органу. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Відповідно до ч.1, 2 ст.245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4 ч.2 ст.245 КАС України).

У випадку, визначеному п.4 ч.2 ст.245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Аналіз зазначених положень свідчить, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Таким чином, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом таких обставин:

- позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення;

- зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Враховуючи фактичні обставини даної справи, питання зарахування спірних періодів до пільгового стажу позивача не може бути віднесено до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства. Разом з тим, позивач не просить зарахувати додатковий стаж.

Проте, до дискреційних повноважень відповідача належить здійснення нового розрахунку стажу позивача та вирішення питання щодо його достатності для призначення пенсії за віком, згідно ч. 3 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи, що у спірному рішення про відмову в призначенні пенсії відповідач не вказав періоди, які не зараховані до пільгового стажу (формулювання відповідача у спірному рішенні: «Всього для розрахунку стаж, з урахуванням додаткових років за сп.1 становить: 29 років 4 місяця 1 день» не дозволяє суду достеменно встановити, до якого виду спеціального стажу його враховано (до роботи підземні, професії за постановою №202 (25) або до роботи підземні, провідні професії (20 років)) а тому, належним захистом порушеного права позивача у цій справі є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії.

Так, при повторному розгляді заяви позивача про призначення пенсії за ч. 3 ст. 114 ЗУ №1058 відповідачу слід чітко сформулювати підстави, за яких він призначає або відмовляє у призначенні пенсії, а також повинен вказати підстави неврахування висновків суду, які викладенні у рішенні від 24.01.2023 по справі №200/14498/21, яке набуло законної сили, сформулювати підстави, при яких під час розгляду заяви позивача від 31.10.2024 обраховано його страховий та пільговий стажу у меншому розмірі, ніж встановлено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області (на виконання рішення суду від 24.01.2023 у справі №200/14498/21) станом на 14.09.2021.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав вищевказаний спосіб захисту ефективним та достатнім, враховуючи обставини справи.

Доводи апеляційної скарги представника позивача не спростовують висновків місцевого суду.

Згідно зі статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Однак, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності прийнятого рішення, як і не скористався зокрема правом на подання відзиву. Рішення місцевого суду ним також не оскаржено.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги слід задовольнити частково з обранням належного способу захисту порушених прав.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача Євдокімова Олексія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 березня 2025 року у справі № 200/9155/24 залишити без змін.

Повне судове рішення 31 липня 2025 року.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

І. Д. Компанієць