Справа № 380/5002/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ЗАКРИТТЯ ПРОВАДЖЕННЯ У СПРАВІ

31 липня 2025 року м. Львівсправа № 380/5002/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку письмового провадження питання про закриття провадження у справі № 380/5002/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (відповідач) із такими позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка виразилась у відмові ОСОБА_1 нарахувати та виплатити за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення в повному розмірі без зменшення на розмір підвищення грошового доходу випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції за врахуванням нарахованої суми індексації грошового забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, з визначенням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, - січень 2008 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року індексацію грошового забезпечення в повному розмірі без зменшення на розмір підвищення грошового доходу випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базового місяця) - січень 2008 року відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 380/28627/23 було визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу у період з 14 березня 2016 року по 15 червня 2018 року індексації грошового забезпечення у повному обсязі та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу за період з 14 березня 2016 року по 15 червня 2018 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січня 2008 року та березня 2018 року відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078. На виконання вказаного рішення суду відповідач нарахував позивачу суму індексації грошового забезпечення із застосуванням випереджувального методу у розмірі 1902,47 грн, з чим позивач категорично не погоджується, а відтак звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Ухвалою судді від 26 березня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

10 квітня 2025 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від 09 квітня 2025 року, який мотивований тим, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту по суті є способом виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 380/28627/23, а спір у цій справі є тотожним спору у згаданій справі, виник між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Водночас невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження. По суті спору відповідач зазначає, що оскільки нарахована сума ймовірної індексації протягом січня 2016 року - лютого 2018 року не перевищила розмір підвищення грошового забезпечення випереджаючим шляхом у грудні 2015 року, відповідно не відновилася індексація грошового забезпечення в межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб в цьому періоді. Просить суд відмовити у задоволенні заявленого позивачем позову.

Постановляючи цю ухвалу, суд зазначає таке.

За змістом статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Таким законом є Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень.

За змістом частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Аналіз вищезазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення у спосіб ухвалення з стосовно цього іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Відповідно до статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом абзацу першого частини першої статті 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до вимог частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Аналізуючи наведені норми, суд зауважує, що частина друга статті 381-1 КАС України передбачає, що суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

Своєю чергою, норми статті 287 КАС регулюють особливості провадження у справах щодо рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця; норми статей 382-382-3 визначають порядок подання та розгляду заяви про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення; норми статті 383 КАС України унормовують особливості визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належно виконати рішення суду.

Суд зазначає, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача у спосіб подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Аналіз зазначених норм свідчить, що є такі види судового контролю за виконанням судового рішення, зокрема зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 806/2143/15 звернув увагу на те, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечити належне виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача у спосіб подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (стаття 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Суд встановив, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 380/28627/23, яке набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 14 березня 2016 року по 15 червня 2018 року індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січня 2008 року та березня 2018 року відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

На виконання вказаного судового рішення військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувала позивачу індексацію грошового забезпечення, зокрема за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року (який є спірним у цій справі) в сумі 1902,47 грн.

Листом від 10 січня 2025 року № 50/02/13-98 «Щодо відповіді на звернення» військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України повідомила представника позивача про те, що «розрахунок індексації грошового забезпечення у відповідності до рішення № 380/28627/23 на користь ОСОБА_1 проведений і виплачений в сумі 1931,44 грн випереджаючим методом із застосуванням базового місяця січень 2008 року у відповідності до чинного законодавства».

Утім позивач не погоджується із проведеним відповідачем розрахунком індексації грошового забезпечення за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року, стверджуючи, що такий є некоректним, оскільки відповідачем не дотримано вимог, передбачених Порядком № 1078.

Отже, звернувшись до суду із вказаним адміністративним позовом позивач оскаржує дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, які вчинені на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 380/28627/23.

Адже резолютивною частиною цього судового рішення чітко зобов`язано відповідача провести індексацію грошового забезпечення позивача за спірний у цій справі період як із конкретно визначеним місяцем підвищення доходу (базовим місяцем), так і з урахуванням вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.

Тобто за своєю суттю спір у цій справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем згаданого вище судового рішення, яке набрало законної сили.

Отже, заявлені позивачем вимоги однозначно спрямовані на належне виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 380/28627/23.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Під час розгляду позовних вимог стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду у спосіб ухвалення нового судового рішення, оскільки виконання судового рішення становить завершальну стадію судового провадження.

Тож якщо позивач уважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушені його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов.

Адже вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які ухвалені (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Варто зауважити, що такий порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єкта владних повноважень, ухвалених (вчинених) на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає, що її права порушені, з огляду, зокрема на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень, здійснюється судом протягом 10 днів з дня її отримання.

Відповідно до частини шостої цієї ж статті за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд також ураховує, що ухвалення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення ухваленого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

З огляду на вищенаведене суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

За таких обставин суд зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка вчинена на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Проте спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 27 червня 2023 року у справі № 160/18740/22.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

З огляду на наведене суд доходить висновку, що оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду (рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2024 року у справі № 380/28627/23) з того самого фактичного предмету спору (право позивача на отримання індексації за період з 14 березня 2016 року по 28 лютого 2018 року) і між тими самими сторонами, а тому наявні підстави для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2020 року у справі № 640/15623/19.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», за подання цього позову до суду судовий збір не сплачував, а тому питання його повернення судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 238, 239, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі № 380/5002/25 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії закрити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, не допускається.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду відповідно до ст.ст. 293-297 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 31 липня 2025 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна