Справа № 420/4972/25
Суддя: Хлімоненкова М.В.
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4972/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Хлімоненкової М.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України, у якому позивач просить суд:

1. визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (виплати грошового забезпечення та компенсації неотриманого речового майна) з ОСОБА_1 на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення у зв`язку із звільненням з військової служби;

2. зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплати грошового забезпечення та компенсації неотриманого речового майна) за період з 04.01.2025 по 17.01.2025 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позову вказано, що згідно наказу відповідача від 03.01.2025 №5-ос, позивача було звільнено з військової служби в запас за станом здоров`я. Відповідно до цього наказу, позивач мав отримати грошову компенсацію за невикористані 40 календарних щорічної основної відпустки за 2022 рік, 15 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік, 45 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2024 рік, а також одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби. Однак, станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу НОМЕР_2 прикордонного загону, відповідач не провів повного розрахунку щодо виплати грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно. Лише 15.01.2025 та 17.01.2025 на особистий банківський рахунок позивача від військової частини надійшло 163 255,81 грн (компенсація відпусток та одноразова грошова допомога при звільненні), 12 391,94 грн (грошове забезпечення за січень 2025 року) та 33640,82 грн (компенсація неотриманого речового майна). Оскільки відповідач не провів повного розрахунку з позивачем при звільненні з військової служби, позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку із чим звертався до відповідача, однак станом на день подання позову, відповідач відповіді не надав, середній заробіток не сплатив.

Ухвалою суду від 20.02.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Відповідачем було подано відзив на позов, в якому він просить відмовити в задоволенні позову.

У своїх доводах, посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, та від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, вказує на необхідність у спірному випадку застосування критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За розрахунками відповідача, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні але не більше як за шість місяців, який у спірному випадку становить з 04.01.2025 по 16.01.2025, з урахуванням критеріїв зменшення складає 1759, 70 грн (16% (несвоєчасно виплаченої суми 34153,12 грн/212475,71 грн (сума всіх належних виплат при звільненні)) * 846,01 грн. (середньоденний заробіток позивача) * 13 (днів затримки розрахунку при звільненні).

Позивач надав відповідь на відзив, у якій вказав на хибність доводів відповідача, та наголосив, що відповідач у своєму відзиві послався та керувався при розрахунках редакцією ст.117 КЗпП України, яка не була чинною станом на час виникнення спірних правовідносин. Наведені відповідачем у відзиві посилання на правові висновки Верховного Суду щодо необхідності застосування критеріїв зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, є неактуальними до спірних правовідносин, оскільки були зроблені щодо правовідносин, які відбулись у момент чинності старої редакції ст.116, 117 КЗпП України (до 19.07.2022). відповідачем помилково обраховано розмір середнього заробітку позивача, а також помилково визначено дату закінчення терміну несвоєчасного розрахунку, який тривав включно по день фактичного здійснення відповідачем виплат, на які позивач мав право при звільненні.

Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України.

Як вбачається із доданої до позову копії витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03.01.2025 № 5-ОС Про особовий склад, майстер-сержанта ОСОБА_1 (П-044336), інспектора прикордонної служби 1 категорії четвертого відділення інспекторів прикордонної служби (тип А) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_3 (тип А), звільненого у відставку за підпунктом б (за станом здоров`я: на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непрацездатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з 02 січня 2025 року виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Згідно з указаним вище наказом, позивачу належало при звільненні та виключенні зі списків та всіх видів забезпечення виплатити відповідно до ч.14 ст.10-1 ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік за 40 календарних днів, невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік за 15 календарних днів, невикористану щорічну основну відпустку за 2024 рік за 45 календарних днів, а також відповідно до пп.1 п.2 ст.15 ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 6 повних календарних років служби.

Остаточна дата закінчення військової служби за наведеним вище наказом - 02.01.2025.

15.01.20205 та 17.01.2025 на картковий банківський рахунок позивача НОМЕР_2 прикордонній загін Державної прикордонної служби України перерахував грошові кошти: 12 391,94 грн. (заробітна плата), 163 255, 81 грн. (грошове забезпечення) та 33 640,82 грн (компенсація неотриманого речового майна).

З огляду на своєчасно проведений остаточний розрахунок з позивачем при звільненні військовою частиною НОМЕР_1 , ОСОБА_1 звернувся до відповідача із листом з вимогою виплатити середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення з 04.01.2025 по 17.01.2025 (день фактичного розрахунку). Втім, відповідач середній заробіток за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні не сплатив.

Вважаючи свої права порушеними, та наявним право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи відповідають вони встановленим ч. 2 ст. 2 КАС України вимогам.

Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов Військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до ст.3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

В силу вимог ст.117 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, позивача 02.01.2025 було виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України та всіх видів забезпечення.

При цьому, відповідачем не виплачено працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, як це передбачено ст. 117 КЗпП, натомість, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 25.01.2025 року (в день виключенні зі списків), а лише 15.01.2025 та 17.01.2025, що відповідно свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні.

Щодо розміру середнього грошового забезпечення за час затримки, суд зазначає наступне.

З 19.07.2022 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" № 2352-IX від 01.07.2022, яким викладена в новій редакції стаття 117 КЗпП України. Цією нормою в редакції з 19.07.2022 передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У постанові від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22 Верховний Суд зазначив, що стягнення середнього заробітку умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності нової редакції статті 117 КЗпП України і після цього. Період до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, яка не обмежувала строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, з 19.07.2022 регулюється вже чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція відображена у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі №560/11489/22, від 30.11.2023 у справі №380/19103/22, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22.

Указане вище спростовує доводи відповідача щодо необхідності застосвання критеріїв зменшення у спірному випадку.

За вказаного, позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відбувся лише 17.01.2025.

За заявлений позивачем у своїх вимогах період, строк затримки розрахунку при звільненні з 04.01.2025 по 17.01.2025 складає 14 календарних дні.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (Далі Порядок №100).

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до абз. 2 п. 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року № 260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за № 745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Як вбачається з наданих відповідачем документів, середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 846,01 грн, вирахуваний із грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням.

З урахуванням викладеного, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні за період з 04.01.2025 по 17.01.2025 становить 11844,14 грн. (846,01*14 ).

Оцінюючи доводи відповідача з приводу доцільності та можливості у спірному випадку застосування критерії зменшення, суд звертає увагу, що у постанові судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, вказано, що із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, є не можливим.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період після 19.07.2022 не може бути зменшений з огляду на його неспівмірність із недоплаченою сумою та підлягає стягненню у повному розмірі, проте не більш як за шість місяців.

За вказаного, враховуючи наявне правове регулювання, суд приходить висновку про необхідність задовольнити заявлені позивачем вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за заявлений у позові період з 04.01.2025 по 17.01.2025 у розмірі 11844,14 грн.

З зазначених сум роботодавець утримує податок з доходів та інші обов`язкові платежів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2018 у справі № 805/1008/16-а.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведена правомірність дій у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини 1 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Пунктом 10 ч.2 ст.245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Підсумовуючи вищевикладені висновки, з метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним (ефективним), а саме шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо проведення несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із зобов`язанням нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за заявлений ОСОБА_1 період з 04.01.2025 по 17.01.2025, у розмірі 11844,14 грн.

Підсумовуючи вищенаведене у сукупності, оцінивши докази у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу адміністративного судочинства України, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, скільки судом прийнято рішення про задоволення вимог позивача, суд вважає за доцільне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого за подання цього позову судового збору у сумі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України щодо проведення несвоєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходу за час затримки проведення розрахунку при звільненні.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.01.2025 по 17.01.2025 у розмірі 11 844,14 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України судовий збір у розмірі 1211, 20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Державної Прикордонної служби України, код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Суддя Марина ХЛІМОНЕНКОВА