Справа № 320/43093/23
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2025 року справа №320/43093/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального Штабу Збройних Сил України про зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального Штабу Збройних Сил України про нарахування і виплату середнього заробітку за шість місяців у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.10.2022 по 28.09.2023, та компенсацію частини втрати доходів у зв`язку із затримкою виплати індексації грошового забезпечення за період з 08.10.2022 по 28.09.2023.

Ухвалою суду від 12.01.2024 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Свої вимоги позивач мотивує протиправністю бездіяльності відповідача щодо здійснення на користь позивача нарахування і здійснення вказаних виплат.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує, що у межах спірних правовідносин він діяв у визначених законом межах, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідачем окремо наголошується на пропуску позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Проте аналіз таких доводів засвідчує про ненаведення відповідачем нових обставин, оцінка б яким не надавалась під час вирішення питання про відкриття провадження у справі. А тому суд вважає наведені аргументи з даного питання безпідставними.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив військову службу у Збройних Силах з 1988 року по 2018 рік. Остання посада перед звільненням - заступник начальника управління проведення службових розслідувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 14.08.2018 № 440 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» (за станом здоров`я) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок військову службу" і виключено зі списків особового складу з 31.08.2018 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2018 № 193.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2021 у справі № 640/10374/20, відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2018.

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідач нарахував позивачеві індексацію грошового забезпечення і 08.10.2021 на картковий рахунок останнього надійшли кошти (компенсація за невикористані календарні дні відпустки та індексація). Також, на адресу позивача надійшов розрахунок індексації грошового забезпечення проведений відповідачем.

Відповідно до наданого розрахунку сума нарахованої та виплаченої позивачеві індексації грошового забезпечення на виконання судового рішення у справі № 640/10374/20 склала 4 503,21 грн., при цьому, відповідач для її нарахування застосував базовим місяцем (місяцем підвищення посадових окладів) січень 2016 року.

Після отримання виплати на підставі судового рішення у справі № 640/10374/20 позивач звернувся із позовною заявою щодо визнання протиправною бездіяльність відповідача з огляду на не проведення повного розрахунку з ним при звільненні і просив суд зобов`язати відповідача нарахувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме, за період з 01 вересня 2018 року (наступний день після виключення зі списків особового складу) по 07 жовтня 2021 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні), з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення - 31 серпня 2018 року, обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 у справі № 640/31953/21 позовні вимоги позивача задоволені і відповідач здійснив виплату позивачеві середнього заробітку за період з 01.09.2018 (наступний день після виключення зі списків особового складу) по 07.10.2021 (день, що передував розрахунку при звільненні), з урахуванням середньоденного грошового забезпечення станом на дату звільнення - 31.08.2018,

Разом з тим, позивач не погодився із розрахунком індексації грошового забезпечення на виконання рішення суду у справі № 640/10374/20, який провів відповідач, оскільки останній повинен був застосовувати для нарахування індексації грошового забезпечення базовим місяцем (місяцем підвищення посадових окладів) січень 2008 року, а застосував січень 2016 року.

З огляду на зазначене вище, позивач звернувся із новим судовим позовом до відповідача, а саме щодо невірно проведеного нарахування індексації.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.05.2022 у справі № 640/31955/21, яке набрало законної сили, відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити позивачеві індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця - січня 2008 року, та за період з 01.03.2018 по 31.08.2018 із застосуванням базового місяця - березня 2018 року, з урахуванням абзацу четвертого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 віх 17.07.2003.

На виконання вищезазначеного рішення суду відповідач нарахував позивачеві індексацію грошового забезпечення і 29.09.2023 на картковий рахунок останнього надійшли кошти у сумі 77 935,19 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.

Відповідно до частини 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232) військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу. Згідно зі статтею 2 Закону № 2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності

Відповідно до статті 5 Закону України «Про Збройні Сили України» особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України, які є громадянами України. Зазначеною нормою визначено, що трудові відносини працівників Збройних Сил України регулюються законодавством про працю України, а не військовослужбовців Збройних Сил України.

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Ураховуючи зазначене, на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не поширюється.

На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, згідно зі статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до частини 2 та 3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці Збройних Сил України не отримують заробітну плату, в розумінні статті 94 КЗпП України, як винагороду, обчислену, як правило в грошовому еквіваленті (яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу), а отримують грошове забезпечення, яке надається військовослужбовцям незалежно від обсягів виконаних обов`язків, як певний вид забезпечення.

При цьому, положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Враховуючи зазначене підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні, оскільки позивач був не найманим працівником, а військовослужбовцем і отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення і відповідні гарантії щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

При цьому, за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, а відтак, норми статті 117 КЗпП України не можуть бути застосовані до затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Вказана позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 по справі №620/1982/19.

Водночас, абзацом третім пункту 242 Положення № 1153/2008 визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Таким чином, нормативно-правовими актами, що регламентують порядок проходження військової служби гарантується своєчасний розрахунок при звільненні (виключення із списків особового складу) військовослужбовця, не за рахунок відповідальності власника підприємства у вигляді виплати середнього заробітку, а за рахунок надання військовослужбовцю права продовжувати службу та отримувати всі види грошового забезпечення протягом часу необхідного для здійснення повного розрахунку з військовослужбовцем.

Враховуючи вищевикладене, твердження позивача щодо неврегульованості спеціальним законодавством відповідальності відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що позивача наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 - начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 № 193 виключено зі списків особового складу (підстава: витяг із наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувачем Збройних Сил України від 14.08.2018 № 440 та рапорт полковника ОСОБА_1 від 31.08.2018 № р-1444).

У той же час, із заявою про нарахування і виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2018 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України позивач звернувся лише у 2020 році і вже після отримання листа про відмову у виплаті, позивач звернувся до суду з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за вказані періоди.

Наведені обставини встановлені рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.07.2021 у справі № 640/10374/20, а тому не підлягають доказуванню в силу ч. 4 ст. 78 КАС України.

Отже, здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших двох років позивач не здійснював жодних дій, спрямованих на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2018.

Таким чином, викладені обставини свідчать, що спір щодо невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 31.08.2018 роки виник більш ніж через два роки після звільнення позивача.

За таких обставин, на час звільнення позивача з військової служби спірна сума йому ще не належала, що виключає відповідальність відповідача, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до Фінансового управління Генерального Штабу Збройних Сил України (03168, місто Київ, Повітрофлотський проспект, будинок 6; ) про зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.