Справа № 160/14319/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Дніпропетровській області:
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність рішень відповідача, які є предметом оскарження. Позивач посилається на недоліки оформлення спірних ППР, неврахування обставин, які мають юридичне значення при складання ППР, окремо наводячи такі доводи щодо кожного з рішень.
10 червня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від представника відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що спірні ППР є правомірними, вони складені на підставі аналітично інформаційної системи ДПС України та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкту нерухомого майна Пінчук В.С. Висловлює заперечення проти висловлених позивачем доводів щодо відповідних ППР.
16 червня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач повторює доводи позовної заяви та висловлює зауваження окремо до ППР, які є предметом оскарження.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, електронний доказ, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
04 грудня 2023 року відповідачем складено податкові повідомлення-рішення, які є предметом оскарження, а саме:
Даними податковими повідомленнями-рішеннями визначено позивачу податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020-2022 роки щодо низки об`єктів нерухомого майна.
Вважаючи данні податкові повідомлення-рішення (далі-ППР) протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до пп. 16.1.2, 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів, подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.
Підпунктом 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України визначено, що контролюючі органи, визначені пп. 41.1.1 п. 41.1 ст. 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
За п. 265.1. ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з:
- податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;
- транспортного податку;
Згідно пп. 266.1.1. п. 266.1. ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Відповідно до пп. 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Підпунктами 266.3.1., 266.3.2. п. 266.3. ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності
За пп. 266.5.1. п. 266.5. ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно з пп. 266.6.1. п. 266.6. ст. 266 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
Відповідно до пп. 266.7.1. п. 266.7. ст. 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку:
а) за наявності у власності платника податку одного об`єкта житлової нерухомості, в тому числі його частки, податок обчислюється, виходячи з бази оподаткування, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
б) за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпунктів "а" або "б" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
в) за наявності у власності платника податку об`єктів житлової нерухомості різних видів, у тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів, зменшеної відповідно до підпункту "в" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті, та відповідної ставки податку;
г) сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об`єктів житлової нерухомості.
Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
За пп. 266.7.2. п. 266.7. ст. 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити, визначені в абзаці першому цього підпункту, що надсилаються платнику податку, повинні містити щодо кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, зокрема, але не виключно, інформацію про адресу місцезнаходження об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості, його площу, ставки та надані фізичним особам пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Застосовуючи вищевикладені нормативні положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Суд надає оцінку доводам позовної заяви окремо щодо кожного з податкових повідомлень-рішень та в порядку, наведеному у позовній заяві, оскільки такий виклад підстав позову обрано позивачем.
Цим ППР позивачу визначено податкове зобов`язання за 2020 рік на суму 4376,48 грн щодо квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
У позовній заяві позивач зазначив:
«у колонці З «Дата державної реєстрації набуття права власності» зазначено дату 13.05.10р., але фактично державна реєстрація права власності на зазначений об`єкт житлової нерухомості відбулась 26.05.21р., що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав (копія додається).
оскільки державна реєстрація речових прав та відповідно визначення мене власником об`єкта житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 фактично відбулась лише 26.05.21р., то в 2020р. ОСОБА_1 не був платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за вказаним об`єктом нерухомості».
Відповідач на це заперечував посиланнями на безпідставність такого аргументу позивача, оскільки юридичне значення має період належності особи об`єкту, а не дата державної реєстрації такого об`єкту, звертав увагу суду на довідку з державного реєстру речових прав.
В матеріалах справи наявна інформаційна довідка від 09.06.2025 року №430445964, сформована за критерієм пошуку адресою спірної квартири. За змістом довідки дата 26.05.2021 року є датою державної реєстрації права власності позивача на таку квартиру.
При цьому вказано, що підставою для державної реєстрації речового права є свідоцтво про право власності, серія та номер: б-н, виданий 06.05.2010, видавник: 206/875/21, комітет Дніпропетровської міської ради; рішення суду, серія та номер: м. Дніпропетровська.
Більш того, ця ж інформаційна довідка містить відомості і з реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якого з 13.05.2010 року квартира на праві приватної власності належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 06.05.2010 року.
Посилання позивача у відповіді на відзив розбіжність в написанні імені (В`ячеслав та Вячеслав) суд відхиляє як надмірний формалізм зважаючи на повний збіг також прізвища та по-батькові, а також дати видачі свідоцтва про право власності (06.05.2010 року) поза розумним сумнівом, що квартира з 2010 року належала саме позивачу, а запис в державному реєстрі містить очевидну описку, яка не впливає на обсяг обов`язків позивача зі сплати податків.
Посилання позивача на те, що речові права виникають з дня їх державної реєстрації, є нерелевантним, оскільки для спірних правовідносин право власності на квартиру у позивача виникло з дати свідоцтва про право власності на квартиру. Більш того, згадана позивачем ст. 334 Цивільного кодексу України стосується набуття права власності за договором, в той час як підставою виникнення права позивача є свідоцтво про право власності, тобто право набуте в позадоговірний спосіб.
Отже, цей аргумент позивача є необґрунтованим.
Щодо врахування податкової пільги.
Позивач у позовній заяві зазначав: «зі змісту наданих до суду податкових повідомлень-рішень, якими визначені податкові зобов`язання вбачається, що контролюючим органом при обчисленні суми податкових зобов`язань не було враховано податкову пільгу, відповідно до вимог підпункту "а" підпункту 266.4.1 пункту 266.4 ст. 266 Податкового кодексу України. А отже визначені податкові зобов`язання також не відповідають дійсності та не можуть бути враховані, як такі що підлягають сплаті Позивачем».
Таким чином, на відміну від попереднього зауваження, яке стосувалося конкретного ППР, це зауваження має загальний характер.
Відповідач на це заперечував: «Відповідно до пп.266.4.1 п.266.4 ст.266 ПКУ, контролюючим органом під час здійснення розрахунку зобов`язань по житловій нерухомості застосовано пільгу у вигляді зменшення бази оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності ОСОБА_1 у розмірі 60 кв.м. до загальної площі об`єктів нерухомості (копія розрахунків додається)».
При цьому відповідач навів свої розрахунки, в яких відповідна пільга застосована.
У відповіді на відзив позивач додаткових заперечень не навів.
Згідно пп. «а» п. 266.4.1. п. 266.4. ст. 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів.
З розрахунків відповідача вбачається, що пільга застосована по об`єктам:
1) АДРЕСА_3 за 2020 рік, за 2021 рік, за 2022 рік;
2) АДРЕСА_2 за 2020 рік, за 2021, за 2022 рік (помилково двічі вказано 2022 рік, однак контекст розрахунку дозволяє поза розумним сумнівом встановити, що пільга стосується окремо 2021 року і окремо 2022 року).
Інші ППР прийняті по об`єктам, які є нежитловими приміщеннями, в зв`язку з чим для них застосування пільги законодавством не передбачено.
Таким чином, спірна пільга застосована відповідачем належним чином.
Отже, цей аргумент позивача є необґрунтованим.
Щодо ковідного мораторію.
Позивач у позовній заяві зазначив: «Також, відповідно до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.20р. до Податкового Кодексу України, а саме відповідно до п. 52-5 розділу XX "Перехідні положення": Об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 цього Кодексу в період з 1 березня по 31 березня 2020 року.
Але при цьому, виходячи зі змісту наданих до суду податкових повідомлень-рішень, якими визначені податкові зобов`язання за 2020р. вбачається що вказані зміни до Податкового Кодексу України, не були враховані при обчисленні податкових зобов`язань. А отже зазначені зобов`язання не відповідають дійсності, та також підлягають скасуванню».
Відповідач на це зазначав, що відповідна законодавча пільга врахована.
Дійсно, згідно п. 52-5 розділу ХХ Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відповідно до статті 266 цього Кодексу в період з 1 березня по 31 березня 2020 року.
Водночас, з відзивом відповідач надав розрахунки по спірним ППР окремо по кожному з років. У розрахунку за 2020 рік податок по кожному з нежитлових приміщень (адже пільга стосується саме нежитлових приміщень) обчислено без третього місяця. Таким чином, пільга була врахована відповідачем належним чином.
Отже, цей аргумент позивача є необґрунтованим.
Щодо співвласників по об`єкту нерухомого майна.
Позивач у позові зазначав: «об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 належить трьом власникам і відповідно до зазначених норм платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку. Але, зі змісту ППР №0924840, №0924845, №0924852 вбачається, що ця норма не була застосована, при обчисленні суми податку. Також необхідно зазначити, що особи, які є власниками часток нерухомого майна не визначали за їх згодою особу платника податку, а інше судом не встановлювалось.
Отже, виходячи з наведеного податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за об`єктом нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 повинні були нараховуватись трьом власникам пропорційно їх частки, але іншим власникам зобов`язання не нараховані, проте незрозуміло чого нараховані одному власнику - мені».
Судом встановлено, що як в самих ППР, що надав позивач, так і в розрахунках до цих ППР, що надав відповідач, позивачу визначено податкове зобов`язання по згаданій квартирі з площі 16.03 квадратних метри, хоча загальна площа об`єкта 48.10 квадратних метри. Тобто, для позивача податок обчислено з площі, яка і являє собою 1/3 від загальної площі, що свідчить про врахування відповідачем відповідних обставин.
Отже, цей аргумент позивача є необґрунтованим.
Щодо показника мінімальної заробітної плати.
У позовній заяві позивач зазначав: «при обчисленні суми податку контролюючим органом по об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 за однаковими показниками, щодо об`єкту нерухомості, але при показнику мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 2021 та 2022 р. (6000 грн. та 6500 грн. відповідно), сума податкових зобов`язань повинна бути також більшою за 2022р. на відміну ніж за 2021р. Але зазначені в ППР податкові зобов`язання за 2021р. та 2022р. відрізняються у бік зменшення, що неможливо, оскільки у зв`язку з зростанням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року повинно бути і зростання податкових зобов`язань.
При цьому необхідно також звернути увагу суду, що окрім зміни показника мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 2021 та 2022 р. (6000 грн. та 6500 грн. відповідно), інші показника, необхідні для обчислення суми податкових зобов`язань залишились незмінними… ».
Як зі змісту самих ППР, що надав позивач, так і з розрахунків до них, що надав відповідач, вбачається, що відповідач в спірних ППР обирав належний показний мінімальної заробітної плати, а те, що позивач називав суперечністю, є результатом зменшення ставки податку з 1.5% у 2021 році до 1.2% у 2022 році.
Таке зменшення є втіленням Рішення Дніпропетровської міської ради від 26.05.2021 № 10/7 «Про внесення змін до рішення міської ради від 06.12.2017 № 12/27 про ставки та пільги зі сплати податку на нерухому майно, відмінне від земельної ділянки на території міста».
Таким чином, позивач помилявся, стверджуючи про незмінність інших розрахункових величин.
Отже, цей аргумент позивача є необґрунтованим.
Щодо розрахунків до ППР.
У позовній заяві позивач зазначав: «податкові повідомлення-рішення про сплату сум податку та вимога не містить жодного розрахунку, а лише певні суми, які невідомо як обчислені. Отже, фактично ГУ ДПС у Дніпропетровській області надало лише певні суми податкових зобов`язань, які начебто повинен сплатити Позивач, але при цьому, не довело того факту, що заявлені ним суми дійсно є податковим боргом, обчислені у відповідності з вимогами Податкового кодексу України, не мають арифметичних помилок, тощо, які б унеможливлювали сумніви, щодо правильності їх нарахування».
На це відповідач вказував, що розрахунок наведений в самих ППР.
Згідно пп. 58.1.1. п. 58.1. ст. 58 Податкового кодексу України у податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних фінансових санкцій.
Тобто, розрахунок має бути або в ППР, або долучений до нього.
Порядок надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 року №1204. Згідно п. 11 розділу ІІ цього Порядку у податковому повідомленні-рішенні наводиться або додається до нього розрахунок податкового зобов`язання (за наявності), зменшення (збільшення) суми податкових зобов`язань та/або інших зобов`язань, контроль за сплатою яких покладено на контролюючі орган та/або податкового кредиту та/або зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку з використанням платником податку права на податкову знижку, штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та пені (розрахунок пені додається у разі складання податкових повідомлень-рішень за формами «Р» (крім пені відповідно до статті 129 Кодексу), «Д» та «С») із зазначенням у ньому відповідної інформації, необхідної для їх визначення
У кожному зі спірних ППР є «детальний розрахунок суми/сум» податку. Наведені відомості є розрахунком не лише формально, а й змістовно, оскільки вичерпно обґрунтовують розмір визначеного податкового зобов`язання.
Отже, цей аргумент позивача є необґрунтованим.
Інша частина викладу позовної заяви є висновками з вищевикладених аргументів, які, з огляду на необґрунтованість самих аргументів, також є хибними. Також наведено низку судової практики, яка не впливає на вирішення спору по суті, оскільки має загальний характер.
У відповіді на відзив позивач, окрім згаданого раніше аргументів щодо розбіжності в написання його імені в державному реєстрі та дати виникнення права, також посилався на неспівпадіння окремих сум.
Суд відхиляє цей аргумент, оскільки в ході судового розгляду встановлено відсутність розбіжностей чи хибного характеру розрахунків в самих спірних ППР. Як наслідок, допущені описки у відзиві чи наданих вже на вимогу суду розрахунків не впливають ані на правомірність ППР в цілому, ані на обсяг податкових зобов`язань позивача згідно спірних ППР.
Судом констатується правомірність ППР, в т.ч. в частині розрахунку податкових зобов`язань.
Судом не встановлено недоліків оформлення спірних ППР, які б зумовлювали висновок про їх протиправність.
Інших доводів позивачем не заявлено.
Судом перевірено правомірність спірних ППР і з інших підстав, однак не встановлено обставин, які б зумовлювали його протиправність.
Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовної заяви відсутні.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко