Справа № 480/12041/23
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2025-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області про визнання незаконним та скасування рішення,-
В С Т А Н О В И В:
ФОП ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ,) звернулася через представника до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Сумській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Сумській області), в якій просила:
Однак позивач вважає, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути доказом, який би вказував про факт здійснення правопорушення. З матеріалів адміністративної справи за протоколом про адміністративне правопорушення серія ВАВ №910254 від 21.07.2023 не вбачається, що ФОП ОСОБА_1 взагалі здійснювала продаж слабоалкогольного напою і саме тому громадянину, посилання на пояснення якого є в матеріалах. Факт продажу не зафіксований на будь-який засіб (відсутні фото, що підтверджують процес продажу ФОП ОСОБА_1 гр.Губському пива), товарний чек, який би підтверджував факт розрахунку за товар не долучено до матеріалів адміністративної справи. На фотоматеріалах, що долучені до справи, неможливо достовірно встановити особу, що тримає в руках пляшку пива та встановити, де безпосередньо ця особа взяла цю пляшку та взагалі дані фото не підтверджують, що саме гр.Губський був зафіксований з пляшкою пива. З пояснень гр. Губського, що долучені до матеріалів справи не встановлено, що він придбав пиво саме у ФОП ОСОБА_1 за місцем її роботи.
Також, з посиланням на ст. 38 КУпАП, відмітила, що контролюючим органом пропущено строк винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач у відзиві проти вимог заперечував, просив відмовити у задоволенні позову. Зокрема, вказав, що при здійсненні продажу алкогольних напоїв о 10-00 год. 21.07.2023 у кіоску за адресою: АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_1 було допущено порушення вимог розпорядження Сумської обласної державної адміністрації Сумської обласної військової адміністрації від 30 березня 2022 року № 108-ОД Про торгівлю алкогольними напоями у Сумській області (із змінами і доповненнями), за що передбачена відповідальність згідно частини другою статті 17 Закону України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального №481.
В поясненнях ФОП ОСОБА_1 повністю визнала факт продажу алкогольного напою та порушення нею чинного законодавства.
За розглядом вищевказаних адміністративних матеріалів складених уповноваженою особою Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області постановою адміністративною комісії при Виконавчому комітеті Сумської міської ради від 08.08.2023 за № 711 на ФОП ОСОБА_1 у відповідності до частини другої статті 156 КУпАП було накладено адміністративний штраф у розмірі 6800,00грн. на користь держави.
У позовній заяві позивач звернула увагу на те, що при розгляді протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 155-1 КУпАП справа була закрита, але жодних доказів щодо закриття провадження і його причин надано не було. У постанові про адміністративне правопорушення суддя Ковпаківського районного суду м. Суми вказав, що на момент розгляду справи згідно пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за таких обставин, зокрема, закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Отже, закриття провадження у справі про притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності в порядку ч. 2 ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, що звільняє позивача від відповідальності за порушення вимог чинного законодавства.
При цьому наголосив, що згідно положень Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій, надавати особі, яка отримує товар, в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, проводити розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій та/або через програмні реєстратори розрахункових операцій для підакцизних товарів з використанням режиму програмування із зазначенням- коду товарної підкатегорії.
У разі встановлення в ході перевірки факту не проведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи та/або невидачі (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, Законом №265 встановлена відповідальність.
Окремо у відзиві відповідач відмітив, що згідно внесених змін до пункту 12 розділу II Прикінцевих положень Закону № 265 Законом України від 30 червня 2023 року № 3219-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану суб`єкти господарювання звільняються від відповідальності за порушення вимог цього Закону, вчинені ними у період з 1 січня 2022 року до 1 жовтня 2023 року, крім відповідальності за порушення порядку здійснення розрахункових операцій при продажу підакцизних товарів, здійснення діяльності з, купівлі/продажу іноземної валюти, діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор.
Відтак, вважає, що оскаржувані рішення є правомірними, а підстави для їх скасування відсутні.
Ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову (а.с.88-89).
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець 15.06.2015 за основним видом діяльності "47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами" (а.с.95,67).
21.07.2023 старшим інспектором СЮП ВП Сумського РУП Головного управління Національної поліції в Сумській області було складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зафіксовано, що ФОП ОСОБА_1 близько 10-00 год. 21.07.2023, перебуваючи на робочому місці, де працювала продавцем у кіоску за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила продаж алкогольного напою, а саме пива Київське, ємн. 0,6 л. за ціною 21,00 грн. громадянину ОСОБА_2 , чим допустила порушення вимог розпорядження Сумської обласної державної адміністрації Сумської обласної військової адміністрації від 30 березня 2022 року І № 108-ОД Про торгівлю алкогольними напоями у Сумській області, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.2 ст. 156 КУпАП (а.с.19,64).
08.08.2023 Адміністративна комісія при Виконавчому комітеті Сумської міської ради, розглянувши адміністративну справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 156 КУпАП, на підставі складеного вище протоколу, постановила притягнути позивача до відповідальності та накласти штраф у розмірі 6800грн. (а.с.20). Цей штраф позивачем був сплачений 10.08.2023, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.20зворот,33,63).
ГУ ДПС у Сумській області, у зв`язку з отриманням вказаних матеріалів від ГУНП в Сумській області 25.09.2023 наказом №1416 було призначено фактичну перевірку позивача (а.с.73).
ГУ ДПС у Сумській області згідно наказу № 1416 від 25 вересня 2023 року було проведено фактичну перевірку з метою контролю за дотриманням норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з - працівниками (найманими особами) господарської одиниці - кіоск за адресою: АДРЕСА_1 , через який здійснює (проводить) діяльність ФОП ОСОБА_1 .
За результатами фактичної перевірки складено акт фактичної перевірки від 03.10.2023 №6115/18/19/РРО/ НОМЕР_1 (а.с.15-17, 54-56), згідно висновків якого, серед іншого, встановлення наступні порушення позивачем:
- пунктів 1,2 статті 3 Закону України Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР;
- статті 15-3 Закону України Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального від 19.12.1995 № 481/95- ВР.
25.10.2023 на підставі акта фактичної перевірки від 03.10.2023 ГУ ДПС у Сумській області винесено наступні податкові повідомлення-рішення:
31.10.2023 Ковпаківський районний суд м. Суми, розглянувши матеріали ГУ ДПС у Сумській області про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 статті 155-1 КупАП, закрив провадження у справі відносно позивача, у зв`язку із закінченням строків притягнення позивача до адміністративної відповідальності (а.с.21).
Не погоджуючись з рішеннями відповідача, позивач звернулася до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним відносинам, суд вказує наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України (надалі - ПК України, тут і далі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Як передбачено підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Згідно з підпунктом 19-1.1.16 пункту 19-1.1 статті 19-1 ПК України контролюючі органи здійснюють заходи щодо запобігання та виявлення порушень законодавства у сфері виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального.
Відповідно до підпункту 20.1.10 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства з питань регулювання обігу готівки (крім банків), порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, торгових патентів, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб`єктами господарювання установлених законодавством обов`язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів.
Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (підпункт 75.1.3 пункт 75.1статті 75 ПК України).
Порядок проведення фактичної перевірки врегульовано статтею 80 ПК України, пунктом 80.1 якої передбачено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності, серед іншого, таких підстав:
- у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів (підпункт 80.2.2).
Згідно з пунктом 80.5 статті 80 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення фактичної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу, за приписами якої посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів, як направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).
Пунктом 86.8 статті 86 ПК України встановлено, що Податкове повідомлення-рішення приймається в порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки, та надсилається (вручається) платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами. Тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.
Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення у зв`язку з допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, зокрема, спочатку провести податкову перевірку.
Нормами ПК України встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.
Отже, у випадку незаконності перевірки прийнятий за її результатами акт індивідуальної дії підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
В обґрунтування позову позивач вказує на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з тих підстав, що фактична перевірка контролюючим органом була ініційована, у зв`язку з отриманням інформації, яка надійшла від поліції, яка, у свою чергу, базувалася виключно на протоколі про адміністративне правопорушення, який не може бути доказом здійснення позивачем правопорушення.
Щодо вказаних доводів суд наголошує, що ані ПК України, ані Законом № 481/95- ВР не встановлено будь-яких обмежень та/або заборон щодо використання під час проведення фактичної перевірки відповідних документів, визначених ПК України, податкової інформації, даних СОД РРО, інших матеріалів, отриманих в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.
Використання такої інформації є належною реалізацією контролюючим органом податкового контролю, як необхідний комплекс заходів, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій та може бути самостійною підставою для висновків під час проведення фактичної перевірки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.09.2024 по справі № 280/6832/23, від 22 травня 2025 року у справі № 300/6976/23, від 28 квітня 2025 року у справі № 280/1719/24 та інших.
З огляду на те, що спірна перевірка була проведена контролюючим органом в межах встановленого ПК України строку (1095 дів), з метою контролю щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, на підставі отриманої від правоохоронних органів інформації, тобто, в межах встановленого підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 ПК України предмету проведеної фактичної перевірки, суд визнає, що наказ ГУ ДПС у Сумській області від 25.09.2023 № 1416-кн є правомірним, проведена спірна перевірка здійснена за наявності законних підстав, а використання інформації, що надійшла від Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області є належною реалізацією відповідачем, як необхідний комплекс заходів, що забезпечує формування та реалізацію державної фінансової політики, щодо збору, опрацювання та використання інформації, необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій та може бути самостійною підставою для висновків під час проведення фактичної перевірки.
Надаючи оцінку фактичним обставинам, які зафіксовані в акті перевірки, та стали підставою прийняття оскаржуваних рішень, суд зазначає наступне.
Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій та програмних реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначає Закон №265/95-ВР. Дія його поширюється на усіх суб`єктів господарювання, їх господарські одиниці та представників (уповноважених осіб) суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції у готівковій та/або безготівковій формі .
Відповідно до пунктів 1,2 статті 3 Закону № 265/95-ВР суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням електронних платіжних засобів, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані
1) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.
2) надавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, включаючи ті, замовлення або оплата яких здійснюється з використанням мережі Інтернет, при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі (у тому числі, але не виключно, з відтворюванням на дисплеї реєстратора розрахункових операцій чи дисплеї пристрою, на якому встановлений програмний реєстратор розрахункових операцій QR-коду, який дозволяє особі здійснювати його зчитування та ідентифікацію із розрахунковим документом за структурою даних, що в ньому міститься, та/або надсиланням електронного розрахункового документа на наданий такою особою абонентський номер або адресу електронної пошти).
Матеріалами справи підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 близько 10-00 год. 21.07.2023, перебуваючи на робочому місці, де працювала продавцем у кіоску за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила продаж алкогольного напою, а саме пива Київське, ємн. 0,6 л. за ціною 21,00 грн. громадянину ОСОБА_2 .
Ці обставини встановлені Адміністративною комісією при Виконавчому комітеті Сумської міської ради під час розгляду адміністративної справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 156 КУпАП, та якою 08.08.2023 постановила притягнути позивача до відповідальності та накласти штраф у розмірі 6800грн. (а.с.20,63).
Вказана постанова набрала законної сили, доказів її скасування суду не надано, при цьому позивачем до суду надано докази про сплату позивачем штрафу у розмірі 6800грн. (а.с.20зворот).
Відповідно до частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Враховуючи вищевикладене, доводи позивача про відсутність доказів здійснення позивачем продажу слабоалкогольного напою, саме гр. ОСОБА_2 та саме в кіоску позивача, спростовуються встановленими відносно позивача обставинами у постанові Адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Сумської міської ради 08.08.2023, яка набрала законної сили.
Ці обставини підтверджуються також поясненнями позивача та поясненнями ОСОБА_2 .
Так, в поясненнях позивач вказувала, що 21.07.2023 вона перебувала на своєму робочому місці у кіоску за адресою: АДРЕСА_1 та близько 10 години здійснила продаж алкогольного напою, а саме пива Київське, ємн. 0,6 л. за ціною 21,00 грн. раніше невідомому чоловіку (а.с.65).
У поясненнях ОСОБА_2 останній вказав, що він 21.07.2023 перебував у м. Сумах та близько 10 години він підійшов до кіоску, який знаходиться по АДРЕСА_1 та придбав алкогольний напій, а саме пива Київське, ємн. 0,6 л. за ціною 21,00 грн. (а.с.69).
Вказані докази повністю утримують в собі необхідні дані щодо місця реалізації алкогольного напою, щодо часу продажу, особи, яка вчинила цей продаж, а також дані про реалізований товар тощо.
Поряд з цим, як вже зазначено вище, відповідно до пунктів 1,2 статті 3 Закону № 265/95-ВР у разі продажу товару у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для виконання платіжної операції зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій або через зареєстровані фіскальним сервером контролюючого органу програмні реєстратори розрахункових операцій зі створенням у паперовій та/або електронній формі відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій та надавати особі при отриманні товарів (послуг) в обов`язковому порядку розрахунковий документ встановленої форми та змісту на повну суму проведеної операції, створений в паперовій та/або електронній формі.
Таким чином, матеріалами справи підтверджується допущення позивачем порушення вимог пункту 1 та 2 статті 3 Закону № 265/95-ВР.
При цьому відповідно до пункту 1 статті 17 Закону № 265/95-ВР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних контролюючих органів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах:
1) у разі встановлення в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій та/або програмні реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невидача (в паперовому вигляді та/або електронній формі) відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання: 100 відсотків вартості проданих з порушеннями, встановленими цим пунктом, товарів (робіт, послуг) - за порушення, вчинене вперше.
Доводи представника позивача в обґрунтування своїх вимог з посиланням на постанову Ковпаківського районного суду м. Суми (а.с.21), суд не приймає до уваги, оскільки цією постановою суд закрив провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КупАП, у зв`язку із закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності, а не у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 155-1 КупАП.
При цьому закриття провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого частиною ч. 1 ст. 155-1 КупАП, жодним чином не виключає підстав для притягнення до відповідальності суб`єкта господарювання шляхом застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених Податковим кодексом України та Законом № 265/95-ВР.
Аналогічна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.08.2019 у справі № 824/406/18-а.
Таким чином, ці доводи представника позивача не спростовують вказаних висновків суду у цій справі.
Доводи представника позивача з посиланням на ст. 38КУпАП, на порушення строків притягнення позивача до адміністративної відповідальності, суд також не бере до уваги, оскільки оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням позивач була притягнена не до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 155-1 КупАП, а до фінансової відповідальності відповідно до пункту 1 статті 17 Закону № 265/95-ВР.
У свою чергу, згідно внесених змін до пункту 12 розділу II Прикінцевих положень Закону 265/95-ВР Законом України від 30 червня 2023 року № 3219-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо особливостей оподаткування у період дії воєнного стану суб`єкти господарювання звільняються від відповідальності за порушення вимог цього Закону, вчинені ними у період з 1 січня 2022 року до 1 жовтня 2023 року, к р і м відповідальності за порушення порядку здійснення розрахункових операцій при продажу підакцизних товарів, здійснення діяльності з, купівлі/продажу іноземної валюти, діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор.
З огляду на те, що позивачем було допущено порушення порядку здійснення розрахункових операцій при продажу підакцизних товарів, підстави для звільнення позивача від відповідальності відсутні.
Посилання позивача на недоведеність продажу алкогольних виробів у зв`язку із відсутністю підтверджуючого реалізацію розрахункового документу, суд також не приймає до уваги, оскільки обов`язком продавця є видача споживачеві розрахункового документу встановленої форми, який засвідчує факт купівлі товару із відповідною позначкою про дату здійснення такої операції, однак недотримання цієї вимоги та відсутність розрахункового документу не є однозначним підтвердженням не проведення відповідної касової операції із продажу товару, а може свідчити про інші обставини, зокрема, недотримання суб`єктом господарювання положень статті 3 Закону № 265/95-ВР, що і встановлено судом у цій справі.
Висновки суду при розгляді цієї справи відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 09.03.2021 у справі № 804/8054/17.
За правилами підпункту 14.1.265. пункту 14.1 статті 14 ПК України, штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з осіб, що вчинили податкове правопорушення або порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до пункту 111.1. статті 111 ПК України, за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, застосовуються такі види юридичної відповідальності:
За правилами пункту 111.2. статті 111 ПК України, фінансова відповідальність за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства встановлюється та застосовується згідно з цим Кодексом та іншими законами. Фінансова відповідальність, що встановлюється згідно з цим Кодексом, застосовується у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).
Фінансова відповідальність, що встановлюється згідно з іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, може застосовуватися у вигляді штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) та/або пені.
Згідно із пунктом 111.3. статті 111 ПК України притягнення фізичної або юридичної особи до фінансової відповідальності за податкове правопорушення не звільняє фізичну особу чи посадових (службових) осіб юридичної особи у передбачених законом випадках від юридичної відповідальності інших видів.
Притягнення фізичної або юридичної особи до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, що передбачає встановлення контролюючими органами вини особи, не передбачає презумпції наявності вини фізичної особи чи посадових (службових) осіб юридичної особи у випадках притягнення фізичної особи чи посадових (службових) осіб юридичної особи до юридичної відповідальності інших видів та не звільняє від обов`язку її доведення в порядку, передбаченому законом.
Стаття 112 ПК України встановлює загальні умови притягнення до фінансової відповідальності.
Так, особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Особа не може бути притягнута двічі до відповідальності одного виду за вчинення одного і того самого податкового правопорушення.
Підставою для притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення та стягнення штрафу є податкове повідомлення-рішення, що відповідає вимогам, визначеним пунктом 58.1 статті 58 цього Кодексу.
У свою чергу, адміністративним правопорушенням (проступком), відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України визначає Закон № 481-95-ВР (чинний, станом на момент проведення перевірки).
Статтею 15-3 Закону № 481-95-ВР були встановлені обмеження щодо продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових, тютюнових виробів, електронних сигарет, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пристроїв для споживання тютюнових виробів без їх згоряння.
Відповідно до цієї статті сільські, селищні та міські ради в межах території відповідної адміністративно-територіальної одиниці можуть встановлювати заборону продажу пива (крім безалкогольного), алкогольних, слабоалкогольних напоїв, вин столових суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) (крім закладів ресторанного господарства) у визначений рішенням таких органів час доби.
Згідно розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації - керівника Сумської обласної військової адміністрації від 30 березня 2022 року N 108-0Д «Про торгівлю алкогольними напоями у Сумській області» (із змінами і доповненнями, зокрема, внесеними розпорядження голови Сумської обласної державної адміністрації - керівника Сумської обласної військової адміністрації від 22 листопада 2022 року № 428-ОД) з метою забезпечення громадської безпеки та порядку в Сумській області з 22 листопада 2022 року діяла заборона до особливого розпорядження, але не пізніше, ніж час дії правового режиму воєнного стану, на території Сумської області на реалізацію алкогольних напоїв у роздрібній торгівельній мережі та кафетеріях з 19:00 до 11:00 години наступного дня.
Відповідно до положень частини 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів за порушення вимог статті 15-3 цього Закону - 6800 гривень.
З огляду на аналіз статті 9 КУпАП та статті 111 ПК України накладення штрафу за частиною 2 статті 156 КупАП є адміністративною відповідальністю, а застосування фінансової санкції на підставі частини 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР фінансовою.
Тобто адміністративна відповідальність, передбачена нормами ч. 2 ст. 156 КУпАП та фінансові санкції, встановлені ст. 17 Закону № 481/95- ВР, є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення до яких реалізуються за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.
При цьому аналіз норми частини 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР та частини 2 статті 156 КупАП свідчить про те, що до фінансової відповідальності притягується суб`єкт господарювання, а до адміністративної працівник підприємства (організації) торгівлі або громадського харчування, який допустив відповідне порушення.
Матеріалами справи підтверджується, що ФОП ОСОБА_1 близько 10-00 год. 21.07.2023, перебуваючи на робочому місці, де працювала продавцем у кіоску за адресою: АДРЕСА_1 , здійснила продаж алкогольного напою, а саме пива Київське, ємн. 0,6 л. за ціною 21,00 грн. громадянину ОСОБА_2 , чим допустила порушення вимог розпорядження Сумської обласної державної адміністрації Сумської обласної військової адміністрації від 30 березня 2022 року № 108-ОД Про торгівлю алкогольними напоями у Сумській області, за що передбачена, як адміністративна відповідальність за ч.2 ст. 156 КупАП, так і відповідальність за Законом № 481-95-ВР.
08.08.2023 Адміністративна комісія при Виконавчому комітеті Сумської міської ради, розглянувши адміністративну справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення вказаного вище правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст. 156 КУпАП, постановила притягнути позивача до відповідальності та накласти штраф у розмірі 6800грн. (а.с.20). Цей штраф позивачем був сплачений 10.08.2023, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.20зворот, 33,63).
Отже, оскаржуваним рішенням відповідач притягнув до відповідальності за одне і те саме порушення (реалізація підакцизних товарів у заборонений рішенням органу місцевого самоврядування час доби), за вчинення якого 08.08.2023 Адміністративна комісія при Виконавчому комітеті Сумської міської ради вже накладено на позивача штраф, передбачений ч.2 ст. 156 КупАП, у розмірі 6800грн. (а.с.20) постановою, яка набрала законної сили, та цей штраф позивачем вже був сплачений 10.08.2023, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.20зворот,33,63).
Ключовим правовим питанням у цій справі є можливість одночасного притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ч.2 ст. 156 КупАП та частини 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР .
Позивач, з посиланням на статтю 61 Конституції України стверджує, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне і те ж правопорушення.
Дійсно, частиною першою статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
У той же час, як зазначено вище адміністративна відповідальність, передбачена нормами ч. 2 ст. 156 КУпАП, та фінансові санкції, встановлені ст. 17 Закону № 481/95- ВР, є окремими видами юридичної відповідальності, порядок та підстави притягнення до яких реалізуються за окремими процедурами, урегульованими різними нормативно-правовими актами.
Разом з тим, за приписами частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Аналіз вказаних вище ч. 2 ст. 156 КУпАП та частини 2 ст. 17 Закону № 481/95- ВР свідчить про те, що і частиною 2 статті 156 КУпАП і частиною 2 статті 17 Закону № 481/95- ВР передбачена відповідальність у вигляді штрафу, за реалізацію підакцизних товарів у заборонений рішенням органу місцевого самоврядування час доби.
Ключовою відмінністю частини 2 статті 17 Закону № 481/95- ВР та частини другої статті 156 Кодексу України про адміністративні правопорушення є суб`єктний склад правопорушення.
Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнуто не лише фізична особа-підприємець, а й юридична особа як суб`єкт господарювання (частина 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР) і працівник цієї юридичної особи (за статтею ч.2 ст. 156 КупАП).
Поряд з цим під час реалізації підакцизних товарів у заборонений рішенням органу місцевого самоврядування час доби в разі притягнення до відповідальності фізичної особи - підприємця на підставі частини 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР та ч.2 ст. 156 КупАП можуть збігатися суб`єкт відповідальності та вид порушення.
Незважаючи на формальну відмінність видів відповідальності та, у зв`язку із цим, дотримання гарантій частини 1 статті 61 Конституції України, абсолютна тотожність складу правопорушення та природи санкцій, питання одночасного застосування статті частини 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР та ч.2 ст. 156 КупАП потребує вирішення саме у контексті принципу верховенства права особи, а не об`єктивної законності, та передбачає необхідність дослідження відповідальності з позиції «комплексності» дії санкцій як елементів єдиної системи боротьби з правопорушенням, а не дублювання заходів відповідальності з метою фіскалізації штрафів.
У практиці, зокрема, адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).
Загальний принцип «non bis in idem» не виключає проведення подвійного провадження, за умови, що будуть виконані певні умови. Зокрема, в аспекті статті 4 Протоколу № 7 ЄСПЛ такою умовою називає доведення, що подвійні провадження були «досить тісно пов`язані за суттю та у часі». Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, які використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю та бути пов`язаними у часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.
Матеріальні критерії для визначення того чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають в себе:
- чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstracto, але й in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;
- чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві так і на практиці), одного й того ж оспорюваного діяння (idem);
- чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання у збиранні, а також оцінці доказів, зокрема, шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні також використовувалися в іншому провадженні;
В умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за частиною 2 статті 156 КУпАП та пізніше за частиною 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР, очевидно, що провадження не є пов`язаними за своєю суттю, виходячи з озвучених критеріїв, оскільки за цілями та застосовуваними санкціями не є взаємодоповнюючими, а передбачають подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох однакових штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього.
Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення господарської діяльності отримує додатковий правовий статус. Оскільки правовий статус підприємця фізична особа з повною цивільною дієздатністю набуває в порядку реалізації свого права на здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України, частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України).
Отже, суд дійшов висновку, що фізична особа - підприємець, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною 2 статті 17 Закону № 481-95-ВР та частиною 2 ст. 156 КупАП за реалізацію підакцизних товарів у заборонений рішенням органу місцевого самоврядування час доби, у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Об`єднаної палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 грудня 2020 року у справі №260/1743/19, зроблені під час вирішення справи за схожих правових відносин.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України, під час ухвалення рішення, суд, окрім іншого, має вирішити як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що у відповідності до ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вказаних вимог, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч. 1,3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження) та суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України, від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України, від 30 березня 2004 року у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19.
Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у цій справі надавалася позивачу адвокатом Четвертак Ларисою Віталіївною (далі - адвокат, Четвертак Л.В.).
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду було подано наступні документи, в тому числі копії: договір про надання правової допомоги, укладеного 16.10.2023 між адвокатом та позивачем (а.с.22, далі - Договір), акт приймання-передачі виконаних робіт (а.с.41), квитанція від 20.02.2024 про сплату позивачем 1500,00грн. (а.с.40) та ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.23). Клопотання про приєднання доказів надіслане на електронну адресу відповідача (а.с.42)
Згідно п.п.2.2 Договору адвокат бере на себе виконання наступних зобов`язань: представництво інтересів клієнта в будь-яких органах державної влади та місцевого самоврядування, судових органах, органах ДПС України, органах ДВС України, органах Національної поліції; збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як доказ у зв`язку з виконанням доручення; використання засобів захисту, передбачених процесуальними кодексами України та іншими законами України; використання інших дій, передбачених законодавством.
Згідно п.п.4.3 Договору за надання правової допомоги відповідно до цього договору клієнт авансово сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі.
Відповідно до Акта приймання-передачі виконаних робіт адвокатом виконані наступні роботи: правовий аналіз правочину, розробка правової позиції, збір доказів по справі - вартість 500,00грн., складання та подання позовної заяви, 2 клопотання - вартістю 1000,00грн.
Згідно квитанції позивачем було сплачено суму у розмірі 1500,00грн.
Вказані вище документи відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні від 16 липня 1999 року №996-14 та підтверджують факт понесення 1500грн. як витрат позивача на правничу допомогу саме у цій справі.
Крім того, при вирішенні цього питання судом ураховується, що жодних заперечень чи клопотань щодо незгоди із заявленим до відшкодування розміром чи зменшення витрат на правничу допомогу відповідач до суду не надіслав. При цьому принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
З урахуванням викладеного, за відсутності клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, не може оцінювати відповідність їх розміру критеріям, що передбачені у частині п`ятій статті 134 КАС України, та, відповідно, самостійно зменшувати розмір заявлених до відшкодування сум.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21, від 18 травня 2023 року у справі №280/1983/19.
Таким чином, розмір понесених позивачем 1500грн. витрат в ході судового розгляду справи підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами.
Враховуючи часткове задоволення позову, вбачається необхідним частково задовольнити вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу - пропорційно до задоволених вимог, а саме, у розмірі 1495,38грн., та стягнути ці витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а також стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених вимог суму судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви згідно квитанції (а.с.31), у розмірі 1070,29грн.,
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області в рахунок повернення сплачений при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 1070,29грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1495,38грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 31.07.2025.

Суддя І.Г. Шевченко