Справа № 826/815/15
Суддя: Комар Павло Анатолійович
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 липня 2025 р. Справа № 826/815/15

Вінницький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Комара П.А.,

суддів: Воробйової І.А.

Свентуха В.М.

за участі

секретаря судового засідання: Левчук В.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача 2: Кондратенко А.О.

за відсутності представника відповідача 1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Кабінету Міністрів України, Державне агентство України з питань кіно

про: визнання протиправним та скасування розпорядження, наказу та поновлення на роботі

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшли матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного агентства України з питань кіно про визнання протиправним та скасування розпорядження, наказу та поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на незаконність свого звільнення з посади першого заступника Голови Державного агентства України з питань кіно, оскільки оскаржуваний наказ прийнято відповідачем всупереч положень Конституції України, міжнародним договорам, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших норм міжнародного права, практиці Європейського суду з прав людини та чинному законодавству України. Звільнення з посади відбулось з формальних підстав та без урахування істотних обставин для вирішення справи, оскільки протягом усього періоду перебування на посаді, будь-яких заходів юридичної відповідальності не застосовувались, будь-які рішення, дії або бездіяльність, вказані у частині другій статті 1 Закону України "Про очищення влади" з боку позивача не вчинялись.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2015 відкрито провадження у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.03.2015, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного адміністративного суду від 21.05.2015, провадження у справі зупинено до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України положень ч. 3,6 ст. 1, ч. 1, 2, 3, 4, 6ст. 3, п. 2 ч. 5 ст. 5, п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про очищення влади".

На виконання положень п.2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" вказана адміністративна справа скерована до Вінницького окружного адміністративного суду.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького окружного адміністративного суду, адміністративну справу передано на розгляд головуючому судді Комару П.А.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.04.2025 справу прийнято до провадження та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження колегіально у складі трьох суддів під головуванням судді Комара П.А. В подальшому, адміністративну справу передано для визначення складу колегії суддів в порядку, визначеному статтею 31 КАС України .

На підставі розпорядження керівника апарату Вінницького окружного адміністративного суду справу передано до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького окружного адміністративного суду та визначено склад колегії суддів: головуючого судді Комара Павла Анатолійовича, суддів: Воробйової Інни Анатоліївни та Свентуха Віталія Михайловича.

У підготовчому засіданні 05.05.2025 оголошено перерву для надання представнику відповідача 2 можливості надати уточнені письмові пояснення.

23.05.2025 представницею Державного агентства з питань кіно через підсистему "Електронний суд" за вх. №33300/25 подані додаткові пояснення у справі, згідно яких просить у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї правової позиції зазначила, що наказ Держкіно від 24.10.2014 №38-К "Про звільнення ОСОБА_1 " виданий на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №976-р, є актом, що реалізує відповідне рішення Уряду, а тому є прийнятим відповідно до законодавства. Крім того, звернула увагу суду на тому, що на позивача поширюється дія заборони, передбачена частиною першою статті 3 Закону України "Про очищення влади" в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

По тексту письмових пояснень представниця відповідача 2 вказала на порушення позивачем строку звернення до суду із даним позовом, зокрема, зазначила, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 21.01.2015, проте з оскаржуваним наказом був ознайомлений 27.10.2014.

До Вінницького окружного адміністративного суду 26.05.2025 надійшли від позивача письмові заперечення щодо додаткових пояснень відповідача 2, згідно яких позивач просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що на його переконання, оскаржувані розпорядження Кабінету Міністрів України та наказ Державного агентства України з питань кіно не відповідають критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у його право на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції з прав людини.

Щодо тверджень представника відповідача 2 про порушення строку звернення до суду із цим позовом зазначив, що після ознайомлення 27.10.2014 із оскаржуваними рішеннями відповідачів, звернувся з метою врегулювання 26.11.2014 до Держкіно України з обґрунтування незаконності його звільнення та вимогами вжити відповідних заходів для відновлення порушених прав та законних інтересів шляхом поновлення на роботі. Лише після отримання відповіді на своє звернення листом від 26.12.2014 звернувся із даним позовом до суду.

У підготовчому засіданні 02.06.2025 усною ухвалою із занесенням до проколу судового засідання суд закрив підготовче засідання у справі та призначив справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 23.06.2025 о 11:00 год.

У судовому засіданні 23.06.2025 позивач надав свої усні пояснення щодо спірних правовідносин та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів також надали свої заперечення проти позову та просили у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні оголошено перерву до 26.06.2025 15:30 год.

25.06.2025 представником відповідача подано до суду додаткові пояснення згідно яких просить суд відмовити у задоволенні позову з посиланням на пропуск позивачем місячного строку звернення до суду із даним позовом.

25.06.2025 за вх. №40579 представник Кабінету Міністрів України подав до суду заяву про залишення позову без розгляду з підстав пропуску ОСОБА_1 місячного строку звернення до суду із даним позовом.

Позивач скористався своїм правом та подав до суду за вх. №40623/25 клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 26.06.2025 визнано неповажними підстави для поновлення строку звернення до суду, вказані позивачем у клопотанні від 24.06.2025. Позовну заяву ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державного агентства України з питань кіно про визнання протиправним та скасування розпорядження, наказу та поновлення на роботі - залишено без руху та надано позивачу 10-ти денний термін для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення строку звернення до суду в якій вказати інші причини поважності пропуску строку звернення до суду.

05.07.2025 на виконання вимог зазначеної вище ухвали суду через підсистему "Електронний суд" позивач подав заяву про поновлення строку звернення до суду.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 08.07.2025 судом визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із позовною заявою до Кабінету Міністрів України та Державного агентства України з питань кіно про визнання протиправним та скасування розпорядження, наказу та поновлення на роботі.

Дослідивши письмові докази, заслухавши учасників у справі, судом встановлено наступне.

Відповідно до указу Президента України від 11.10.2011 №976/2011 позивача призначено на посаду першого заступника голови Державного агентства України з питань кіно.

08.11.2011 згідно наказу №30-К Державного агентства України з питань кіно, позивач приступив до обов`язків першого заступника голови з 08.11.2011 р.

16.10.2014 Кабінетом Міністрів України винесено розпорядження №975-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державного агентства з питань кіно" з підстав передбачених Законом України "Про очищення влади" (п.7-2 ч.1 ст. 36 КЗпП України).

24.10.2014 на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України позивача звільнено з посади першого заступника голови Державного агентства України з питань кіно 27.10.2015.

В подальшому, ОСОБА_1 звернувся 26.11.2014 до Державного агентства України з питань кіно з заявою в якій просив вжити заходів та поінформувати Кабінет Міністрів України, Міністерства юстиції України про необхідність скасування документів про його звільнення, як таких, що суперечать Конституції України.

Листом від 26.12.2014 за №191715/11-14 за підписом заступника голови Державного агентства України з питань кіно Клименко Л.А. позивача повідомлено про те, що наказ Державного агентства України з питань кіно від 24.10.2014 №98-к щодо його звільнення виданий з дотриманням вимог законодавства України.

Позивач, вважаючи наказ про своє звільнення та розпорядження протиправними, звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України передбачено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України "Про очищення влади" (далі - Закон №1682-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Вирішуючи питання відповідності позивача критеріям, визначеним частиною першою статті 3 Закону України "Про очищення влади", та наявності підстав для звільнення на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", колегія суддів зважає на таке.

За визначенням частин першої, другої статті 1 Закону №1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування. Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Частина третя вказаної статті Закону визначає, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону

При цьому, ч. 9 ст. 1 Закону №1682-VII встановлює, що рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону №1682-VII, заборона, передбачена частиною 3 або 4 цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.

Статтею 2 Закону №1682-VII (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо:

1) Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;

2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників;

3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації;

4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників;

6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України;

8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб`єкта надання адміністративних послуг;

10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1 - 10 цієї частини.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року - керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

На підставі наявних у матеріалах справи доказів, колегією суддів встановлено, що позивач у період з 08.11.2011 року по 27.10.2014 обіймав посаду першого заступника Голови Державного агентства України з питань кіно, тобто посаду, визначену частиною першою статті 3 Закону України "Про очищення влади".

Пунктом 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, який субсидіарно застосовується до правовідносин, що врегульовують проходження публічної служби, визначено, що підставою для припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Конституції України).

Як зазначено Конституційним Судом України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац 3 підпункту 6.1.1 пункту 6.1 мотивувальної частини рішення від 29.01.2008 № 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України "Про очищення влади" очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що частиною першою та другою статті 1 Закону України "Про очищення влади" визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну "очищення влади", виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Положеннями статті 62 Конституції України встановлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно з пунктом 12 резолюції Парламентської асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).

Разом з тим, відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є обов`язковою для застосування судами України як джерела права.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено обов`язок суду застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61 рішення у справі "Любох проти Польщі", рішення у справі "Матиєк проти Польщі").

У проміжному висновку від 16.12.2014 № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала, крім іншого, що: "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії від 13.10.2009 № 524/2009).

Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Крім того, в рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 17.10.2019 у справі "Полях та інші проти України" (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18 та №47749/18), яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України "Про очищення влади", і в якому Суд зазначив, що заявники працювали над тим, що в принципі було державою, заснованою на демократичних конституційних засадах. Натомість заходи, вжиті на підставі Закону про люстрацію ґрунтувалися на тому, що здавалося своєрідною колективною відповідальністю за працю за часів Президента Януковича, не враховуючи жодної індивідуальної ролі чи зв`язку з будь-якими антидемократичними подіями. Існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Це був усталений принцип судової практики Суду, що люстрація не може служити покаранню, відплаті чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Суд вказав, що заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Навпаки, така широка сфера діяльності призвела до звільнення заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як пан ОСОБА_2 став Президентом і просто не зміг подати у відставку протягом року після його вступу на посаду.

Ключовим у позиції Суду в рішенні у справі "Полях та інші проти України" є § 156, де Суд зазначив, що у цій справі поведінка заявників, щодо якої до них застосовано заходи відповідно до Закону України "Про очищення влади", не була класифікована як "кримінальна" в національному законодавстві і не була схожа на якусь злочинну поведінку: вона полягала в тому, щоб залишатися на своїх постах, поки при владі перебував Президент ОСОБА_2 .

Відтак, не було доведено, що втручання у відношенні будь-якого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві і Суд у §324 даного рішення визнав порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Таким чином, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що безумовне застосування люстраційної процедури на підставі Закону України "Про очищення влади" до осіб, які в період з 25.02.2010 по 22.02.2014 перебували на окремих посадах державної служби, без встановлення причетності вказаних осіб до негативних і антидемократичних подій в Україні, що мали місце за часів ОСОБА_3 , суперечить проголошеній цілі законодавства і свідчить про наявність своєрідної колективної відповідальності без врахування жодної індивідуальної ролі чи зв`язку відповідних осіб з такими подіями.

Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 дійшов висновку, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб. Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 800/186/17.

У справі № 800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок у справі № 800/186/17 Верховний Суд дійшов висновку, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцією за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З наведеного вбачається, що люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній посаді в органах державної влади, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Отже, при проведенні люстрації має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Разом з тим, під час розгляду справи, відповідачі не надали доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачі не довели дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України "Про очищення влади".

Відтак, з огляду на недоведеність того, що позивач здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, колегія суддів приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 та про необхідність скасування оспорюваних розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №975-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державного агентства України з питань кіно", а також наказу Державного агентства з питань кіно №38-К від 24.10.2014 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи незаконність звільнення позивача, з метою відновлення порушеного права позивача на працю, суд приходить до висновку про те, що позивача слід поновити на посаді першого заступника Голови Державного агентства України з питань кіно з 28.10.2014.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд встановив, що позивача звільнено 27.10.2014, відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за серпень-вересень 2014 року.

Так, відповідно до довідки щодо середньої заробітної плати ОСОБА_1 , виданої т.в.о. Голови Державного агентства України з питань кіно, заробітна плата позивача за серпень 2014 року складає 10023,17 грн, за вересень 2014 року - 6860,01 грн.

Середньоденна заробітна плата складає 411,78 грн. (16883,18 грн. (заробітна плата за останні 2 місяці) /41 (сумарна кількість робочих днів за останні 2 місяці перед звільненням).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в цьому випадку з 28.10.2014 по 21.07.2025.

Кількість робочих днів за період з 28.10.2014 по 21.07.2025 становить 2723 днів, а саме: за період з 28.10.2014 по 31.12.2014 - 47 робочих днів; у 2015 році - 250 робочих днів, 2016 році - 251 робочий день; у 2017 році - 248 робочих днів; у 2018 році - 250 робочих днів; у 2019 році - 250 робочих днів; у 2020 році - 251 робочий день; у 2021 році - 250 робочих днів; у 2022 році - 257 робочих днів; у 2023 році - 260 робочих днів; у 2024 році - 262 робочих днів; за період з 01.01.2025 року по 21.07.2025 - 144 робочих днів.

Зважаючи на те, що розгляд заяви про поновлення на посаді здійснювався більше одного року не з вини позивача, суд, враховуючи положення статті 253 КАС України, дійшов висновку про стягнення із відповідача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача - з 28.10.2014 по 21.07.2025.

За таких підстав на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 121 276, 94 грн. (411,78 грн. (середньоденна заробітна плата) х 2723 (кількість днів вимушеного прогулу).

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць (8235,60 грн.) слід допустити до негайного виконання.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 242, 243, 245, 246, 250, 255, 295, 371 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №975-р "Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника Голови Державного агентства з питань кіно".

Визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства з питань кіно №38-К від 24.10.2014 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державного агентства з питань кіно з 28.10.2014.

Стягнути з Державного агентства України з питань кіно на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.10.2014 по 21.07.2025 включно, в сумі 1 121 276,94 грн, з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника Голови Державного агентства України з питань кіно з 28.10.2014.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Державного агентства України з питань кіно на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць в розмірі 8235,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Кабінет Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2, )

Відповідач: Державне агентство з питань кіно (02153, м. Київ, вул. Кіото, буд.27, )

Рішення у повному обсязі виготовлено 31.07.2025.

Головуючий суддя Комар Павло Анатолійович

Судді Воробйова Інна Анатоліївна

Свентух Віталій Михайлович