Справа № 640/20776/19
Суддя: Ремез Катерина Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-
29.10.2019 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Управління державної охорони України, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Управління державної охорони України які виразились у проведенні з порушенням вимог законодавства службового розслідування, оформлення його результатів та прийняття за ним рішення, оформленого наказом начальника Управління державної охорони України від 27.09.2019 №684-ос, про притягнення полковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність;
- визнати протиправним з моменту видання та скасувати наказ начальника Управління державної охорони України від 27.09.2019 №684-ос "Про накладення дисциплінарного стягнення" в частині накладення дисциплінарного стягнення на полковника ОСОБА_1 у вигляді - попередження про неповну службову відповідність;
- зобов`язати Управління державної охорони України внести відповідний запис до службової картки полковника ОСОБА_1 про скасування запису про накладення дисциплінарного стягнення "попередження про неповну службову відповідність".
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що оскаржувані дії Відповідача щодо проведення службового розслідування та притягнення його до дисциплінарної відповідальності є протиправними, оскільки проведені з порушенням вимог чинного законодавства, а наказ №684-ос від 27.09.2019 є необґрунтованим та підлягає скасуванню.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2019 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.
Законом України від 13.12.2022 № 2825-IX «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до положень абзаців другого-четвертого пункту 2 розділу ІІ Закону № 2825-IX до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом, крім випадку, передбаченого абзацом четвертим цього пункту.
Не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративні справи, які були передані до Київського окружного адміністративного суду та розподілені між суддями до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України.
Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 152 та частини п`ятої статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2825 «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ», з метою відновлення належного доступу громадян та юридичних осіб до правосуддя у публічно правових спорах, наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399 затверджено Порядок передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва (далі - Порядок № 399).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.02.2025 адміністративна справа передана судді Ремез К.І. для розгляду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.02.2025 у справі відкрито провадження.
07.03.2025 на адресу суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач проти позову заперечив, вказавши, що службове розслідування було проведено відповідно до вимог чинного законодавства, а накладене дисциплінарне стягнення є законним та обґрунтованим. Відповідач вказав, що полковник ОСОБА_1 , як начальник Управління державної охорони України, перевищив свої повноваження, звернувшись до Голосіївської районної в місті Києві Державної адміністрації за власним підписом з листами, в яких зазначив, що Управління державної охорони України не заперечує проти реалізації права на приватизацію військовослужбовцями в межах чинного законодавства. Такі дії Позивача були розцінені Відповідачем як вихід за межі наданих йому повноважень, що стало підставою для проведення службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення.
07.03.2025 до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшла відповідь відзив, в якій позивач підтримує свої позовні вимоги та просить їх задовільнити.
11.03.2025 до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшли заперечення, в яких відповідач просить відмовити в задоволенні позову.
11.03.2025 до суду за допомогою підсистеми «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення на підтвердження позиції позивача.
Суддя Ремез К.І. перебувала у відпустці з 15.04.2025 по 16.04.2025, з 21.04.2025 по 23.05.2025, з 27.05.2025 по 13.06.2025, з 17.06.2025 по 24.06.2025.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , є полковником та на момент виникнення спірних правовідносин обіймав посаду начальника Управління державної охорони України.
Підставою для проведення службового розслідування стосовно позивача та подальшого притягнення його до дисциплінарної відповідальності стало звернення позивача до Голосіївської районної в місті Києві Державної адміністрації з листами, підписаними особисто, в яких було зазначено про відсутність заперечень з боку Управління державної охорони України щодо реалізації права на приватизацію військовослужбовцями, що, на думку відповідача, свідчить про перевищення позивачем наданих йому повноважень.
Суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При розгляді даної справи, суд повинен перевірити дотримання відповідачем процедури проведення службового розслідування, правомірність висновків, зроблених за його результатами, а також обґрунтованість застосованого дисциплінарного стягнення.
ОСОБА_1 з 12.07.2007 проходив військову службу в Управлінні державної охорони України та у період з 22.05.2017 по 01.09.2019 перебував на посаді директора Департаменту матеріально-технічного забезпечення Управління державної охорони України.
31.07.2019 відповідач видав наказ №395 «Про проведення службового розслідування» яким було наказано провести службове розслідування за фактом можливого перевищення службових повноважень позивачем під час направлення листів до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації за власним підписом.
Підставою для видання вказаного наказу була доповідна записка заступника начальника СВБ ДОЗО УДО України полковника ОСОБА_2 від 25.07.2019 з резолюцією начальника Управління державної охорони України від 01.08.2019.
За результатами службового розслідування відповідача складено висновок від 16.08.2019, в якому зазначено, що в діях позивача містяться ознаки перевищення службових повноважень.
Наказом начальника Управління державної охорони України від 27.09.2019 №684-ос, про притягнення полковника ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності - накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність. Не погодившись з спірним наказом позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.
Щодо процедури дисциплінарного провадження, суд звертає увагу на таке.
П.5.1 Інструкції про порядок проведення службового розслідування в Про затвердження Інструкції про порядок проведення службового розслідування в Управлінні державної охорони України
Службове розслідування має встановити:
обставини (час, місце тощо) і наслідки правопорушення (події), з приводу якого було призначено розслідування;
осіб, винних у правопорушенні, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створили загрозу для їх настання;
наявність причинного зв`язку між неправомірними діями (бездіяльністю) особи (осіб), з приводу якої (яких) було призначено службове розслідування, та його наслідками;
причини правопорушення та умови, що сприяли правопорушенню;
вимоги законів чи інших нормативно-правових актів, розпорядчих документів або службових обов`язків, які було порушено;
ступінь провини кожної з осіб, причетних до правопорушення, мотиви протиправної поведінки військовослужбовця та його ставлення до скоєного.
П.5 резолютивної частини висновку службового розслідування запропоновано, на підставі абзацу третього ст.59 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України
Згідно зі ч.2 ст. 86 Дисциплінарного статуту, під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Наведене свідчить про те, що вирішальним при накладення дисциплінарної відповідальності за скоєний проступок військовослужбовцем є характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, ступень вини, попередня поведінка порушника та розмір завданих державі та іншим особам збитків.
Крім іншого, суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами п.45 Розділу ІІІ Дисциплінарного статуту Збройних сил України усі дисциплінарні стягнення, крім позбавлення військового звання, накладені на військовослужбовців і не скасовані до дня звільнення їх у запас чи відставку, втрачають чинність з дня звільнення.
Як встановлено в ході розгляду справи, та не заперечується сторонами, позивач проходив військову службу на посаді директора Департаменту матеріально-технічного забезпечення Управління державної охорони України та Наказом від 29.09.2019 №686-ос/дск «Щодо особового складу» позивача звільнено з військової служби у запас Служби безпеки України згідноз пп «б» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), після чого його було звільнено із служби.
Отже, після звільнення позивача зі служби, спірний наказ про накладення дисциплінарного стягнення втратив чинність, а отже на час звернення до суду будь яких правових наслідків для позивача не несе.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Так, наказом начальником управління від 31.07.2019 №39 призначено службове розслідування за фактом невиконання позивачем наказу начальника Управління державної охорони України від 27.09.2019 №684-ос. Вказаний наказ є актом індивідуальної дії.
За наведених обставин, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для скасування наказу про проведення службового розслідування.
При цьому судом враховано, що статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.
Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
У вітчизняній теорії права загальновизнано, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
Ненормативним (індивідуальним) правовим актам притаманні такі ознаки: а) спрямовуються на врегулювання конкретних (одиничних) актів соціальної поведінки; б) поширюються лише на персонально визначених суб`єктів; в) містять індивідуальні приписи (веління, дозволи), розраховані на врегулювання лише окремої, конкретної життєвої ситуації, тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією; г) не передбачають повторного застосування одних і тих самих юридичних засобів; д) не мають зворотної дії в часі.
Індивідуальні акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє ці акти від нормативних, є їх правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їх конкретність, а саме чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративних правовідносин, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, індивідуальних питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 09.04.2019 у справі №9901/611/18 та від 18.09.2019 у справі №9901/801/18.
Рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.10.2019 у справі №813/38/16, від 27.02.2020 у справі №440/569/19.

Окрім того, в абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.06.1997 №2-зп у справі №3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008 в справі №1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

У контексті спірних відносин суд зауважує, що наказ начальника Управліннядержавної служби охорони України, яким призначено службове розслідування відносно ОСОБА_1 , є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію фактом проведення такого розслідування. Фактичне проведення службового розслідування підтверджується складеним актом, наслідком якого стало винесенням наказу начальника Управління державної охорони України від 27.09.2019 №684-ос, яким притягнуто ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді попередження про неповну службову відповідність.

Як наслідок, скасування оскаржуваного наказу начальника Управління державної охорони України від 27.09.2019 №684-ос, який є індивідуальним правовим актом, що вичерпав свою дію, не призведе до відновлення попереднього становища позивача, оскільки, як зазначено вище, службове розслідування вже було проведено та за його результатом позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

При цьому суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі "Федорченко та Лозенко проти України" (заява №387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом", тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Залишаючи без оцінки окремі аргументи учасників справи, суд виходить з того, що такі обставини лише опосередковано стосуються суті і природи спору, а їх оцінка не має вирішального значення для його правильного вирішення.

Закріплений у частині першій статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині оскарження спірного наказу задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи відсутність у суб`єкта владних повноважень, витрат пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст. ст. 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління державної охорони України про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез