Справа № 300/1945/25
Суддя: Микитюк Р.В.
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" липня 2025 р. справа № 300/1945/25
Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Микитюка Р.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лігос" до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.03.2025 №№007874/0701,007900/2301, 007878/0701, 007899/2301, 007892/0701, 007882/0701, 007866/0701
ВСТАНОВИВ:
Представник Товариство з обмеженою відповідальністю "Лігос" (далі також - позивач, ТзОВ "Лігос") звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (далі також відповідач, ГУ ДПС в Івано-Франківській області) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 11.03.2025 №№007874/0701,007900/2301, 007878/0701, 007899/2301, 007892/0701, 007882/0701, 007866/0701.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №№007874/0701,007900/2301, 007878/0701, 007899/2301, 007892/0701, 007882/0701, 007866/0701, винесено безпідставно, оскільки відповідачем протиправно встановлено порушення статті 13 Закону України від 21 червня 2018 року № 2473-VII1 "Про валюту і валютні операції" по зовнішньоекономічному контракту від 20.09.2023 № 1/09-23, який укладено з GRAND CERT SP.Z O.O. (Республіка Польща).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду 31.03.2025 відкрито провадження у даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.187-188).
Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 25.06.2025. У даному відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що відповідач під час спірних правовідносин діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством (а.с.192-201).
Представник позивача скористався своїм правом на подання відповіді на відзив, у якій спростовує факти, викладені відповідачем у відзиві на позов, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.205-209).
Розгляд даної справи здійснено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з урахуванням строку перебування головуючого судді в основній щорічній відпустці, в порядку черговості.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладених у заявах по суті справи, встановив такі обставини.
На підставі направлень від 13.01.2025 року №191, 192, 193, виданих Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області Чернецькою Мар`яною Ярославівною - головним державним інспектором відділу планових перевірок управління податкового аудиту Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, Архитком Дмитром Михайловичем - головним державним інспектором відділу перевірок ризикових платників управління податкового аудиту Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, Круком Іриком Михайловичем - головним державним інспектором відділу трансфертного ціноутворення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області, відповідно до пп. 20.1.4 п.20.1 ст. 20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст. 77, п. 82.1 ст.82 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року №2755-VI (зі змінами та доповненнями), плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2025 рік та наказу ГУ ДПС в Івано-Франківській області від 03.01.2025 №42-п проведена документальна планова виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІГОС" (скорочена назва - ТОВ "ЛІГОС") з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного законодавства, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та іншого законодавства за період з 01.01.2018 по 30.09.2024, відповідно до затвердженого плану (переліку питань) документальної перевірки.
За результатами перевірки відповідачем складено акт.
п. 201.1, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, ТОВ "Лігос" порушено граничні терміни реєстрації податкових накладних/розрахунків коригувань в Єдиному реєстрі податкових накладних в періоді з 28.02.2022 року по 30.09.2024 року;
п.46.1, п.46.3, п.46.5 ст.46, п.49.1, п.49.2 ст.49 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (зі змінами та доповненнями) платником ТОВ "Лігос" не подано до контролюючого органу додатки ПН до податкової декларації з податку на прибуток підприємства по нерезиденту GRAND CERT SP. Z O.O., а саме: за півріччя 2018, 9 місяців 2018, 2018 рік, за півріччя 2019 року, 9 місяців 2019 року, 2019 рік, за І квартал 2021 року, півріччя 2021 року, 9 місяців 2021 року, 2021 рік, за І квартал 2022, півріччя 2022 року, 9 місяців 2022 року, 2022 рік, за І квартал 2023 року, півріччя 2023 року, 9 місяців 2023 року, 2023 рік, за І квартал 2024 року, півріччя 2024 року, 9 місяців 2024 року;
п.п. 141.4.1, п.п.141.4.2. п. 141.4 статті 141 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI із змінами і доповненнями, платником ТОВ "Лігос" не нарахована та несплачена сума податку з доходів нерезидента GRAND CERT SP. Z O.O. за період з 01.01.2018 по 30.09.2024, становить 17 709 грн у т.ч.: за 2021 рік - 17 709 грн (17 709 грн за перший квартал 2021 року);
статті 13 Закону України, від 21.06.2018, № 2473-VIII "Про валюту і валютні операції" при здійсненні розрахунків по експортних контрактах: №05/06/2022 від 28.06.2022 із нерезидентом "Ligos Europa GmbH" (Німеччина) та №10/10/2022 від 17.10.2022 із нерезидентом "Ligos Europa GmbH" (Німеччина);
п.176.2, ст.176 Податкового кодексу України, Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ, та 4ДФ), в частині допущення помилок при написанні і.п.н. окремих фізичних осіб (а.с.17-55).
Не погоджуючись з вищевказаними висновками акту, позивачем подано заперечення (а.с.67-76).
Листом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 10.03.2025 №3154/6/09-19-07-01-06 "Про надання відповіді на заперечення", за результатами розгляду заперечення платника податків, висновки акту залишено без змін, а в частині повноти декларування податку на прибуток встановлено заниження на загальну суму 612 858,00 грн (а.с.77-82).
податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №007900/2301 за платежем податок на прибуток іноземних юридичних осіб на суму штрафних санкцій в сумі 5440,00 грн;
податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №007878/0701 за платежем податок на додану вартість на загальну суму 619667,00 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 495733,00 грн та штрафними санкціями в сумі 123934,00 грн,
податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №007892/0701 за платежем пеня за порушення термінів розрахунків ЗЕД на суму 142956,18 грн;
податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №007886/0701 на суму штрафу 1020,00 грн.
Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Положення ПК України суд застосовує в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до п. 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до пп. 75.1.2 п.75.1 ст. ПК України документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.
Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Згідно із п.78.1 ст.78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема:
отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (пп. 78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України);
платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звітність для податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до пункту 39.4 статті 39 цього Кодексу, якщо їх подання передбачено законом (пп.78.1.2 п.78.1 ст.78 ПК України).
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Відповідно до статті 1 цього закону, бухгалтерський облік - це процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
У бухгалтерському обліку відображаються окремі господарські операції, з яких складається господарська діяльність.
Господарська операція, згідно цієї ж статті, - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Звідси, господарська операція пов`язана з фактами, що мають місце під час діяльності підприємства.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.
Податкове законодавство прямо не визначає ані повноважень, ані процедури, ані чітких критеріїв, згідно з якими податковий орган уповноважений здійснювати спростування задекларованих платником даних (фактів) щодо господарських операцій із посиланням на так звану «безтоварність» господарських операцій.
Згідно ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
У постанові від 13 листопада 2018 року у справі №822/6312/15 Верховний Суд серед іншого виснував, що належними підставами формування бухгалтерського обліку позивачем господарських операцій є принцип превалювання сутності над формою, за яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, що встановлено статтею 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Суд зазначає, що не може слугувати підтвердженням нереальності операцій наведене у Акті перевірки встановлення податковим органами "відповідності платника податків (контрагента ТОВ "Лігос") критеріям ризиковості", та наявності щодо нього кримінальних проваджень чи не подання звітності за формою 20-ОПП. Не можуть бути доказом безтоварного характеру господарських операцій і самі лише суб`єктивні посилання контролюючого органу на відсутність інформації про подальший рух товару.
Будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону, адже автоматизоване співставлення, зокрема задекларованих податкових зобов`язань та податкового кредиту, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення таких податкових зобов`язань.
Отже, податковий орган зобов`язаний самостійно встановлювати та доводити факти вчинення платником податків порушення закону, позаяк податкова інформація не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджує обставини фактичної дійсності.
Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 30.05.2019 року по справі №820/1009/17, від 03.04.2020 року по справі №160/4200/19, від 10.04.2020 року по справі №440/1082/19, від 16.04.2020 року по справі №805/5017/15-а.
Більше того, у спірному випадку представники контролюючого органу жодних дій щодо встановлення вказаних обставин не здійснювали, в ході проведення перевірки запити (проведення зустрічних звірок) з питань підтвердження отриманих від платника податків відомостей стосовно відносин з суб`єктами господарювання-контрагентами в ході проведення перевірки не направлялися.
Отже, у разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.
У свою чергу, висновки Акту перевірки свідчать про безпідставне неврахування контролюючим органом наведених вище норм чинного законодавства та чинної судової практики.
Більше того, акт перевірки є суперечливим та відзначається невідповідністю своєї загальної та описової частин вимогам, встановленим у Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом МФУ від 20.08.2015 р. N727 (далі - Порядок N 727), адже вони не відображають фактичних обставин справи та не містять чіткого обґрунтування і доказів порушення ТОВ "Лігос" податкового законодавства, оскільки даний акт не містить доказів щодо:
- неможливості реального здійснення ТОВ "Лігос" господарських операцій із зазначеними вище суб`єктами господарювання, з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виконання умов укладених договорів;
- фактичного нездійснення ТОВ "Лігос" підприємницької діяльності саме в період поставок товарів, відсутності у нього саме в цей період фізичних, технічних та технологічних можливостей для їх поставок;
- відсутності у ТОВ "Лігос" виробничих можливостей виготовлення товару, а відтак використання його у господарській діяльності платника податків з метою одержання доходу (поставка товару);
- суттєвих недоліків та/або недійсності первинних документів, наданих ТОВ «Лігос» до перевірки, не підтвердження фактичного руху активів ТОВ "Лігос" внаслідок здійснення вказаних господарських операцій;
- здійснення спірних господарських операцій ТОВ "Лігос" без належної обачливості.
Не зрозумілими для суду є твердження інспекторів у висновках акту про відсутність на окремих документах підписів та печаток уповноважених осіб покупців про отримання товару.
У будь-якому випадку реалізуючи господарську компетенцію при укладенні та виконанні господарських договорів, сторони цього договору можуть вимагати від контрагента дотримання умов цих договорів, тією мірою якою дозволяють його (їх) умови. Перекладати на сторону договору обов`язки контролю свого контрагента за межами взаємовідносин, як того вимагає податковий орган, знаходиться за межами господарської компетенції суб`єкта господарювання та не входить до прав та обов`язків платника податку. Це в свою чергу у межах спірних відносин позивача як платника податку покладає додаткове не передбачене законом обтяження, що є недопустимим. Аналогічні висновки щодо застосування норм викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 у справі №803/2094/15, від 20 грудня 2018 року у справі №815/4992/16.
ТТН не є беззаперечним доказом факту перевезення (переміщення) товару. Факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього має підтверджуються іншими первинними документами. Також необхідно зазначити, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріально-технічних умов у платника податків при здійсненні господарської діяльності, як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкової вигоди. Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.
Наявність або відсутність ТТН не є підставою для висновків про безтоварність господарської операції з придбання або продажу товару, якщо інші дані свідчать про рух активів або зміни у зобов`язаннях платника податків (постанова Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі №640/9356/20).
Видаткова накладна (борошно) № 488 від 07 серпня 2020 року на суму 4 740,00 грн;
ТТН № Р488 від 07 серпня 2020 року;
Видаткова накладна (борошно) № 410 від 22 червня 2020 року на суму 9 240,00 грн;
ТТН № Р410 від 22 червня 2020 року;
Видаткова накладна (борошно) № 409 від 22 червня 2020 року на суму 18 000,00 грн; ТТН № Р409 від 22 червня 2020 року;
Видаткова накладна (борошно) № 408 від 22 червня 2020 р. на суму 20 280,00 грн;
ТТН № Р408 від 22 червня 2020 року;
Видаткова накладна (борошно) № 387 від 05 червня 2020 року на суму 211 200,00 грн;
ТТН № Р387 від 05 червня 2020 року;
Видаткова накладна (борошно) № 327 від 06 травня 2020 року на суму 211 200,00 грн; ТТН № Р327 від 06 травня 2020 року;
Видаткова накладна (борошно) №280 від 08 квітня 2020 року на суму 196 680,00 грн; ТТН № Р280 від 08 квітня 2020 року.
За даними бухгалтерського обліку вищевказані операції відображено наступним бухгалтерським проведенням:
Д-т 201 - К-т 631 - 893483,33 грн;
Д-т 644 - К-т 631 - 178696,67 грн;
Д-т 631 - К-т 311 - 1072180,00 грн;
Заборгованість з проведених операцій відсутня.
Видаткова накладна (цукор) № 591 від 10 серпня 2021 року на суму 254 800,00 грн;
ТТН № Р591 від 10 серпня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) № 616 від 19 серпня 2021 року на суму 249 400,00 грн;
ТТН № 616 від 10 серпня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) № 643 від 27 серпня 2021 року на суму 239 700,00 грн;
ТТН № 643 від 27 серпня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) № 685 від 08 вересня 2021 року на суму 231 000,00 грн;
ТТН № 685 від 08 вересня 2021 року;
Повернення постачальнику (цукор) № Е-21 від 01 вересня 2021 року на суму 101 007,00 грн;
ТТН №2 від 01 вересня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) №719 від 15 вересня 2021 року на суму 224 000,00 грн;
ТТН № Р719 від 15 вересня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) №747 від 20 вересня 2021 року на суму 221 000,00 грн;
ТТН № Р747 від 20 вересня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) №765 від 27 вересня 2021 року на суму 185 000,00 грн;
ТТН № Р765 від 27 вересня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) №811 від 20 жовтня 2021 року на суму 241 000,00 грн;
ТТН № Р 811 від 20 жовтня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) №920 від 30 жовтня 2021 року на суму 238 600,00 грн;
ТТН № Р 920 від 30 жовтня 2021 року;
Видаткова накладна (цукор) №981 від 06 листопада 2021 року на суму 235 500,00 грн;
ТТН № Р 981 від 06 листопада 2021 року.
За даними бухгалтерського обліку вищевказані операції відображено таким бухгалтерським проведенням:
Д-т 201 - К-т 631 - 1 849 160,83 грн;
Д-т 644 - К-т 631 - 369 832,17 грн;
Д-т 631 - К-т 311 - 2 442 993,00 грн;
Д-т 31 - К-т 631 - 224 000,00 грн.
Заборгованість з проведених операцій відсутня.
За даними бухгалтерського обліку вищевказані операції відображено такими бухгалтерським проведеннями:
Д- т 15 - К-т 631 - 1140461,03 грн;
Д-т 644 - К-т 631 - 228092,22 грн;
Д-т 10 - К-т 15 - 1140461,03 грн;
Д-т 631 - К-т 311 - 1368553,25 грн.
Заборгованість з проведених операцій відсутня.
Видаткова накладна № РН-300902 від 30 вересня 2024 року на суму 1 933,34 грн;
Видаткова накладна № РН-220501 від 22 травня 2024 року на суму 1 440,00 грн;
Видаткова накладна № РН-200402 від 30 квітня 2023 року на суму 6 314,76 грн; Видаткова накладна № РН-200401 від 20 квітня 2023 року на суму 1 440,00 грн;
Видаткова накладна № РН -150901 від 15 вересня 2022 року на суму 9 999,36 грн;
Видаткова накладна № РН - 191101 від 19 листопада 2020 року на суму 1 263,98 грн;
За даними бухгалтерського обліку вищевказані операції відображено такими бухгалтерськими проведеннями:
Д-т 644 - К-т 631 - 3733,00 грн;
Заборгованість з проведених операцій відсутня.
Водночас, суд звертає увагу на те, що податкова інформація, яка міститься в інформаційно-аналітичних базах щодо контрагентів стосовно ланцюгів постачання, а також податкова інформація, надана іншими контролюючими органами, має виключно інформативний характер та не вважається належним доказом у розумінні процесуального Закону (постанова Верховного Суду від 20.03.2018 у справі №804/939/16.
Відсутність ТТН не дозволяє вважати господарську операцією такою, що не відбулася. Згідно постанов Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі № 803/1684/17, від 21 січня 2021 року у справі №813/2204/17, від 24 травня 2019 року у справі №826/7423/16, від 6 лютого 2018 року у справі №816/166/15-а, від 11 вересня 2018 року у справі №804/4787/16, транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу або поставки, а отже, відсутність у позивача деяких товарно-транспортних накладних або наявність в них певних недоліків не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій.
Висновком Верховного Суду, викладеному у постановах по справам №826/7704/16 від 19.06.2018, №2а/1770/3360/12 від 30.01.2018 критична оцінка надана посиланню контролюючих органів на відсутність у контрагентів позивача власних чи орендованих основних фондів, кваліфікованих фахівців для здійснення діяльності, оскільки сама по собі наявність або відсутність у контрагентів основних фондів, певної кількості персоналу, не можуть являтися вичерпними ознаками неправомірності вчиненої господарської операції, якщо з інших даних вбачається фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків, у зв`язку з його господарською діяльністю. Укладення договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі виконання поставки; податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит в залежності від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється поставка товарів (робіт, послуг) постачальником. При цьому залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Отже, дотримання товариством вимог щодо документування та підтвердження здійснених господарських операцій з контрагентами первинними документами відповідно до вимог пункту 44.1 статті 44 ПК України, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року № 996- XIV (далі - Закон № 996-XIV) свідчать про реальні зміни у майновому стані сторін та дають підстави вважати, що господарські операції, спрямовані на виконання вказаних правочинів, дійсно відбулися та є економічно виправданими.
Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2018 року у справі №822/6312/15 стосовно доводів контролюючого органу щодо відсутності у наданих до перевірки актах виконаних робіт обов`язкових реквізитів, визначених статтею 9 Закону № 996-XIV та Положення №88 зазначено, що належними підставами формування бухгалтерського обліку позивачем господарських операцій є принцип превалювання сутності над формою, за яким операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми, що встановлено статтею 4 Закону № 996-XIV. Крім того, на думку Верховного Суду, посилання податкового органу на відсутність у позивача сертифікатів та паспортів якості у межах спірних відносин є безпідставним. Доводи податкового органу щодо недоліків товарно-транспортних накладних як обставини, що свідчить про нереальність господарських операцій, є безпідставними, оскільки товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно- матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції в цілому.
Отже, позовна вимога в цій частині є такою, що підлягає до задоволення.
Основними нормативними документами, що регламентують облік основних засобів, їх відображення у бухгалтерському обліку або міжнародній фінансовій звітності, є Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 7 "Основні засоби" (далі - П(С)БО 7) та Методичні рекомендації з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджені наказом Мінфіну від 30.09.2003р. №561 (далі - Методрекомендації № 561).
Згідно пп. 138.3.1 п. 138.3 ст. 138 ПК України, розрахунок амортизації основних засобів та нематеріальних активів здійснюється відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням обмежень, встановлених підпунктом 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 розділу I цього Кодексу, підпунктами 138.3.2-138.3.4 цього пункту. При такому розрахунку застосовуються методи нарахування амортизації, передбачені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.
Згідно пп. 138.3.2 п. 138.3 ст. 138 ПК України, не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел:
витрати на придбання/самостійне виготовлення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів;
на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів.
Амортизація - систематичний розподіл вартості, яка амортизується, необоротних активів протягом строку їх корисного використання (експлуатації).
Нарахування амортизації здійснюється протягом строку корисного використання (експлуатації) об`єкта, який встановлюється підприємством (у розпорядчому акті) при визнанні цього об`єкта активом (при зарахуванні на баланс), і призупиняється на період його реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання та консервації.
З урахуванням зазначеного, у податковому обліку не передбачено обмежень щодо нарахування амортизації на основні засоби, які призначені для використання в господарській діяльності платника податку, які підлягають амортизації згідно з п. 138.3 ст. 138 ПК України.
Враховуючи вищевказане, а також фактичні обставини справи та встановлену фактичну наявність основних засобів за результатами проведеної під час перевірки інвентаризації, доводи контролюючого органу, які начебто привели до заниження задекларованих товариством показників з податку на прибуток внаслідок завищення витрат на суму нарахованої амортизації є необґрунтованими та безпідставними, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають до задоволення.
Щодо помилковості висновків контролюючого органу про необхідність коригування фінансового результату до оподаткування податком на прибуток на суми сплачених штрафів та пені, суд зазначає таке.
Згідно п.п. 140.5.11 ст. 140 ПК України (у редакції, чинній з 23.05.2020) платники, які обліковують податкові різниці, фінансовий результат податкового (звітного) періоду збільшується на суму витрат від визнаних штрафів, пені, неустойок, відшкодування збитків, компенсації неодержаного доходу (упущеної вигоди), нарахованих відповідно до цивільного законодавства та цивільно-правових договорів, у тому числі у сфері зовнішньоекономічної діяльності, на користь осіб, які не є платниками податку (крім фізичних осіб, які є платниками податку на доходи фізичних осіб), та на користь платників податку, які оподатковуються за ставкою 0 відсотків відповідно до пункту 44 підрозділу 4 розділу XX "Перехідні положення" цього Кодексу, а також на суму штрафів, пені, нарахованих контролюючими органами та іншими органами державної влади за порушення вимог законодавства.
Відтак, висновки контролюючого органу, щодо штрафу на користь фізичної особи, яка є платником податку на доходи фізичних осіб, та органу ДВС є необґрунтованою, а позовна вимога в цій частині є такою, що підлягає до задоволення.
Щодо безпідставності висновків контролюючого органу про порушення п.176.2 ст. 176 Податкового кодексу України щодо заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а саме в частині допущення помилок при написанні і.п.н. окремих фізичних осіб, а відтак, протиправності податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №007886/0701 на суму штрафу 1020,00 грн суд зазначає таке.
Відповідно до п.119.1. ст.119 Податкового кодексу України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не в повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми, нараховані (виплачені) фізичним особам за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку.
Варто зазначити, що норма, визначена у пункті 119.1. ст.119 Податкового кодексу України має складний характер, тобто, визначає кілька обставин, за одночасної наявності (відсутності) яких діє диспозиція, а саме: об`єктивну сторону діяння платника податків (неподання, подання з порушенням встановлених строків, або подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку) та умову, за якої настає відповідальність за встановленні діяння -зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку.
Відтак, з метою застосування гіпотези вказаної норми права, необхідно встановлювати сукупність елементів - протиправне діяння платника податків (дія або бездіяльність), наслідки (зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку), а також причинно-наслідковий зв`язок між діянням платника податків та наслідками.
Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд у своїх постановах, зокрема, від 09 жовтня 2018 року у справі №806/1013/17, від 06 квітня 2021 року у справі №809/942/17.
Отже, у спірному випадку контролюючим органом не враховано, що штраф згідно п.119.1 ст. 119 ПК України підлягав застосуванню лише у випадку, коли недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку, що у спірному випадку контролюючим органом не встановлено, відтак, безпідставними є доводи контролюючого органу щодо фінансової відповідальності такого платника податку, а позовна вимога в цій частині є такою, що підлягає до задоволення.
Щодо порушення статті 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" з нерезидентом "Ligos Europa GmbH" (Німеччина), а відтак, протиправність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №007892/0701 за платежем пеня за порушення термінів розрахунків ЗЕД на суму 142956,18 грн, суд зазначає таке.
У відповідності до ч. 7 ст. 13 Закону України "Про валюту і валютні операції", у разі прийняття до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, що виникла внаслідок недотримання нерезидентом строку, передбаченого зовнішньоекономічним договором (контрактом), або прийняття до провадження уповноваженим органом відповідної країни документа про стягнення такої заборгованості з боржника- нерезидента на користь резидента в позасудовому (досудовому) примусовому порядку строк, встановлений відповідно до цієї статті, зупиняється з дня прийняття до розгляду такої заяви (прийняття до провадження відповідного документа) і пеня за порушення строку в цей період не нараховується (справи №909/46/25, №909/76/25).
Наявність підтверджених ТПП України форс-мажорних обставин - військової агресії російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, відповідно до пп. 112.8.9. п. 112.8 ст. 112 Податкового кодексу України та п. 6 ст. 13 Закону України "Про валюту і валютні операції", звільняють платника податків від відповідальності за порушення вимог п. 3 ст. 13 Закону України "Про валюту і валютні операції" від 21.06.2018 №2473-VIII та нарахування пені за ч. 5 ст. 13 зазначеного Закону за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД.
Контролюючим органом не враховано, що граничні строки розрахунків, зазначені в пункті 14-2 Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" (далі - Постанова №18) не поширюються на операцію з експорту, імпорту товарів (включаючи незавершені розрахунки за операцією), сума якої (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на дату здійснення операції) є меншою, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (далі - незначна сума), крім дроблення операцій з експорту товарів або дроблення валютних операцій. (п.14 прим. 3 Постанови №18).
Крім того, суд зазначає, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що датою зарахування валютної виручки вважається зарахування її на відповідний валютний рахунок резидента. Подальший рух коштів з валютного на поточний рахунок юридичної особи, у тому числі з використанням розподільчого рахунку, свідчить про використання коштів вже на території України в перерахунку на національну валюту і не може вважатись первинним надходженням коштів внаслідок виконання зовнішньоекономічних контрактів (зокрема, але не виключно, постанови від 14.08.2018 у справі №808/502/17, від 18.10.2019 у справі №810/3506/16, від 02.04.2019 у справі №815/342/16, від 15.05.2023 у справі №820/2419/17). Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 15.06.2023 у справі №П/811/72/16, відповідно до яких моментом вчинення експортної операції є момент фактичного перетину експортованим товаром митного кордону України, а отже, саме з цієї дати має брати початок відліку встановленого законом строку валютного контролю.
Отже, позовна вимога в цій частині є такою, що підлягає задоволенню.
Положеннями п. 3.2 ст. 3 ПК України визначено, що якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України" від 29.06.2004 №1906-IV передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
11 березня 1994 року для України набула чинності Конвенція між Урядом України і Урядом Республіки Польща про уникнення подвійного оподаткування доходів і майна та попередження податкових ухилень, за змістом статті 2 якої вона застосовується до податків на доходи і на майно, що стягуються від імені Договірної Держави або її політико-адміністративного підрозділу, або місцевої влади, незалежно від способу їх стягнення (далі - Конвенція).
Відповідно до п. 1 ст. 7 Конвенції передбачено, що прибуток підприємства Договірної Держави оподатковується тільки у цій Державі, якщо тільки підприємство не здійснює комерційної діяльності в другій Договірній Державі через
розташоване в ній постійне представництво. Якщо підприємство здійснює комерційну діяльність як вказано вище, прибуток підприємства оподатковується в другій Державі, але тільки в тому розмірі, який може бути віднесений до цього постійного представництва.
Згідно п.103.8. ст. 103 ПКУ, особа, яка виплачує доходи нерезидентові у звітному (податковому) році, у разі подання нерезидентом довідки з інформацією за попередній звітний податковий період (рік) може застосувати правила міжнародного договору України, зокрема щодо звільнення (зменшення) від оподаткування, у звітному (податковому) році з отриманням довідки після закінчення звітного (податкового) року, що у спірному випадку не заперечується контролюючим органом.
Згідно пп. "к" пп. 141.4.1 п.141.4 ст.141 ПКУ доходи у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, переданих, виконаних, наданих резиденту (постійному представництву іншого нерезидента) від такого нерезидента не підлягають оподаткуванню.
Тобто, Компанія Grand Cert SP.Z.O.O є акредитованою міжнародною організацією стандартизації IAF, яка в свою чергу уклала договір про взаємне визнання з Національним агентством з акредитації України, а отже Grand Cert SP.Z.O.O вважається органом з оцінки відповідності акредитованим Національним агентством з акредитації України.
Розглядаючи подібні правовідносини Верховним Судом у постанові від 22.11.2022 у справі №600/2482/21-а також зазначено, що підпункт 141.4.1 ПК України передбачає певний перелік доходів, з який має утримуватися податок. Оплата виконаних робіт (наданих послуг) не входить до цього переліку. Зокрема, підпунктом "к" підпункту 141.4.1. пункту 141.4. статті 144 ПК України прямо зазначено, що "інші доходи від провадження нерезидентом господарської діяльності на території України, крім доходів у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, переданих, виконаних, наданих резиденту (постійному представництву іншого нерезидента) від такого нерезидента, у тому числі вартості послуг із міжнародного зв`язку чи міжнародного інформаційного забезпечення".
Як наслідок, абзац 4 пункту 46.6 статті 46 ПКУ вказує на те, що вимоги статей 46 50 цього Кодексу не поширюються на декларування товарів (продукції), ввезених на митну територію України або вивезених з неї відповідно до митного законодавства України (крім випадків, визначених у цих статтях), а також на інше інформаційне декларування, яке містить економічні відомості про суб`єктів оподаткування, що не стосуються обчислення податків.
Відтак, подавати додатки, які не мають показників, у спірному випадку також немає необхідності, тому висновки контролюючого органу в частині застосування штрафу також є помилковими, а позовна вимога в цій частині, є такою, що підлягає до задоволення.
Пунктом 201.10 ст. 201 ПКУ визначено, що реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у ЄРПН повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків, зокрема для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування отримувачем (покупцем).
При цьому, тимчасово протягом дії воєнного стану в Україні та шести місяців, після місяця, в якому воєнний стан буде припинено або скасовано; реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування у ЄРПН, граничний термін реєстрації в ЄРПН яких припадає на період з 08.02.2023 (дата набрання чинності Законом України від 12 січня 2023 року №2876-ІХ "Про внесення змін до розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо відновлення обмеження перебування грального бізнесу на спрощеній системі оподаткування", тобто з датою складання, починаючи з 16 січня 2023 року, здійснюється з урахуванням граничних строків, визначених п. 89 підрозд. 2 розд. ХХ "Перехідні положення" ПКУ, зокрема для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 18 календарних днів з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем).
За наявності підстав для проведення коригування податкової накладної, яке передбачає зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг, постачальник зобов`язаний скласти розрахунок коригування та направити його покупцю для реєстрації в ЄРПН у терміни встановлені для реєстрації в ЄРПН розрахунків коригування до податкових накладних.
Водночас для забезпечення можливості обміну між контрагентами (продавцем та покупцем) розрахунками коригування до податкових накладних, якими передбачено зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, ДПС розроблено електронний сервіс Single Window of Electronic Documents (SWinED), API якого знаходиться за посиланням: obmen.tax.gov.ua.
Розроблений функціонал системи SWinED передбачає підтвердження отримання електронного документа отримувачем, тобто фіксацію дати отримання покупцем (отримувачем) розрахунків коригування до податкових накладних, якими передбачено зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику.
У постанові Верховного Суду від 05.03.2025 у справі №320/1390/24 наголошено про те, що вирішуючи питання застосування відповідальності за порушення строків реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування (складених під час дії карантину по 31 січня 2022 року) в ЄРПН необхідно враховувати положення підпункту 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 та пункту 56.12. статті 56 ПК України.
Принцип in dubio pro tributario (презумпція правомірності рішень платника податків) закріплений в підпункті 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 ПК України, згідно з яким, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.
На цьому принципі засноване і закріплене в пункті 56.21 статті 56 ПК України правило. Так, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення ухвалюють на користь платника податків.
Отже, враховуючи наведені норми платник не може зазнавати негативних наслідків у вигляді відповідальності за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних складених в період дії мораторію, запровадженого пунктом 52-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України.
Таким чином, як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом вказані вище питання не досліджувались, як і не доведено відповідачем належними та допустимими доказами обставин щодо порушення позивачем граничного строку реєстрації розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, перебіг якого розпочинається з дня отримання такого розрахунку коригування до податкової накладної отримувачем (покупцем), а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню.
Суд також зазначає, що відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Пунктом 198.3 вказаної статті передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/ послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідач не заперечує, що у спірному випадку всі податкові накладні, які відображено у складі податкового кредиту позивача належним чином зареєстровані в ЄРПН.
Більше того, відповідачем в актах перевірки наведено також дані документів, що підтверджують факт оплати позивачем сум зазначених у розрахунках бюджетного відшкодування ПДВ, жодних претензій до змісту та форми яких у контролюючого органу не виникало.
Право платника податків на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи придбані/створені ним основні засоби почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності. Аналогічна правова позиція також вказана також Верховним Судом у постанові від 15.10.2019 у справі №803/3519/15.
Враховуючи вказане, та відповідно до п. 198.3 та 198.6 ст. 198 ПКУ позивач мав право відображати у складі податкового кредиту всі суми ПДВ, сплаченого (нарахованого) при придбанні товарів, в тому числі будівельних матеріалів на підставі зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних, і вказана обставина не спростована контролюючим органом.
Відповідно до пункту 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року №318, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.
Виходячи із визначення господарської діяльності, наведеного в підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, та розуміння економічної доцільності, економічний ефект передбачає отримання доходу, зокрема у формі приросту (збереження) активів платника податків та/або їх вартості. При цьому не обов`язково, щоб такий ефект спостерігався негайно після вчинення господарської операції. Аналогічна правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 23.09.2021 у справі №812/1543/18.
Оцінка доцільності економічних рішень платника в процесі провадження ним господарської діяльності, ефективності використання платником капіталу шляхом оцінювання витрат платника у світлі їх доцільності, раціональності не належить до повноважень податкового органу. Приймати рішення, які саме господарські операції слід здійснити в межах господарської діяльності, повинен сам платник, а економічна ефективність та доцільність витрат є якісним показником, який не впливає на податковий облік платника.
У постанові від 04 грудня 2018 року у справі №802/851/18-а Верховний Суд висловив правову позицію, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Відтак, у разі подання платником податків первинних документів контролюючому органу, спростування їх достовірності покладається саме на цього суб`єкта владних повноважень, який на підставі належним чином зафіксованих та документально підтверджених фактів повинен довести нездійснення таких операцій. Доказування суб`єктом владних повноважень таких обставин не може ґрунтуватися на припущеннях щодо певних обставин.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19 зазначила, що посилання контролюючого органу на аналіз зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації не є допустимим доказом у розумінні процесуального закону.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які висловлені в постанові від 07 липня 2022 року у справі №160/3364/19, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.
Відповідач в обґрунтування прийняття спірних податкових повідомлень-рішень у даній справі не навів обставин, які б вказували на безтоварність операцій, та не надав жодних доказів на підтвердження своїх доводів та висновків акту перевірки. Водночас, відсутність трудових та матеріальних ресурсів самостійно не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних операцій за умови наявності у позивача первинних документів, які спростовують такі доводи.
Законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів.
Доводи відповідача про нереальність господарських операцій позивача та його контрагентів з огляду лише на податкову інформацію щодо його контрагентів (відсутність достатніх трудових ресурсів, осіб з відповідною спеціальною освітою, відсутність основних засобів, необхідних складських, виробничих приміщень та обладнання у періоді, що перевірявся тощо; дослідження ланцюга постачання), оскільки відомості, наявні в інформаційно-аналітичних базах як відносно контрагентів позивача, так і за ланцюгами постачання ТМЦ (виконання робіт, надання послуг), носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган, з урахуванням того, що надані платником податку документи повною мірою спростовують зазначене (постанови Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 810/3514/17, від 05.08.2021 у справі № 813/5824/15, від 16.09.2020 у справі № 520/4150/19).
Отже, чинне законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів або третіх осіб у відносинах з контрагентами на предмет виконання ними вимог податкового законодавства (постанова Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі №640/3515/19).
Відповідачем також не враховано, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.
З урахуванням наведеного, оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій та бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість (постанова Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №804/4874/16).
Щодо аргументів відповідача про несвоєчасну реєстрацію розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, контролюючим органом під час перевірки не з`ясовувалася дата отримання розрахунків коригувань до податкових накладних, а кількість днів затримки реєстрації розрахована, виходячи з дати виписки розрахунку коригування, а не з дати отримання розрахунку коригування.
Таким чином, у спірному випадку, контролюючим органом не враховано вимог п. 201.10 ст. 201 ПКУ, де визначено, що реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у ЄРПН повинна здійснюватися з урахуванням граничних строків, зокрема для розрахунків коригування, складених постачальником товарів/послуг до податкової накладної, що складена на отримувача - платника податку, в яких передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, - протягом 15 календарних днів з дня отримання
такого розрахунку коригування отримувачем (покупцем).
Відтак, покликання відповідача на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 у справі №816/2269/16, які стосувалися пункту 201.10 статті 201 ПК України (в редакції, чинній станом на жовтень 2015 року), не є релевантними даним.
Суд зазначає, що відповідачем у спірному випадку також не враховано, що згідно пп. "к" пп. 141.4.1 п.141.4 ст.141 201 ПК України доходи у вигляді виручки або інших видів компенсації вартості товарів, виконаних робіт, наданих послуг, переданих, виконаних, наданих резиденту (постійному представництву іншого нерезидента) від такого нерезидента не підлягають оподаткуванню.
У даній справі контролюючий орган не заперечує, що позивач на виконання умов договору з нерезидентом компанія Grand Cert SP.Z.O.O (Республіка Польща) 05.02.2021 здійснив оплату на користь Grand Cert SP.Z.O.O в сумі 3000 євро (що еквівалентно 100353,00 грн) за послугу проведення сертифікації та визнання права користування сертифікатом Grand Cert.
Необґрунтованими є також висновки контролюючого органу про порушення статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» з нерезидентом "Ligos Europa GmbH" (Німеччина), оскільки відповідач замовчує, що відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України "Про валюту і валютні операції", у разі прийняття до розгляду судом, міжнародним комерційним арбітражем позовної заяви резидента про стягнення з нерезидента заборгованості, що виникла внаслідок недотримання нерезидентом строку, передбаченого зовнішньоекономічним договором (контрактом), або прийняття до провадження уповноваженим органом відповідної країни документа про стягнення такої заборгованості з боржника-нерезидента на користь резидента в позасудовому (досудовому) примусовому порядку строк, встановлений відповідно до цієї статті, зупиняється з дня прийняття до розгляду такої заяви (прийняття до провадження відповідного документа) і пеня за порушення строку в цей період не нараховується.
Враховуючи вказане, у спірному випадку, відповідачу під час проведення перевірки надавалися матеріали у справах №909/46/25, №909/76/25.
Більше того, граничні строки розрахунків, зазначені в пункті 14-2 Правління Національного банку України від 24 лютого 2022 року № 18 "Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану" не поширюються на операцію з експорту, імпорту товарів (включаючи незавершені розрахунки за операцією), сума якої (в еквіваленті за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на дату здійснення операції) є меншою, ніж розмір, передбачений статтею 20 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", крім дроблення операцій з експорту товарів або дроблення валютних операцій. (п.14 прим. 3 Постанови №18).
Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що датою зарахування валютної виручки вважається зарахування її на відповідний валютний рахунок резидента. Подальший рух коштів з валютного на поточний рахунок юридичної особи, у тому числі з використанням розподільчого рахунку, свідчить про використання коштів вже на території України в перерахунку на національну валюту і не може вважатись первинним надходженням коштів внаслідок виконання зовнішньоекономічних контрактів (зокрема, але не виключно, постанови від 14.08.2018 у справі №808/502/17, від 18.10.2019 у справі №810/3506/16, від 02.04.2019 у справі №815/342/16, від 15.05.2023 у справі №820/2419/17). Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 15.06.2023 у справі №П/811/72/16, відповідно до яких моментом вчинення експортної операції є момент фактичного перетину експортованим товаром митного кордону України, а отже, саме з цієї дати має брати початок відліку встановленого законом строку валютного контролю.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.
Суд зазначає, що відповідачем не доказано правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та наказу, при цьому, судом на підставі належних та допустимих доказів встановлена їх протиправність, а тому суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області на користь ТзОВ "Лігос" сплачений судовий збір у розмірі 17 628,72 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №723 від 21.03.2025 (а.с. 13, 16).
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Івано-Франківській області від 11.03.2025 №№007874/0701,007900/2301, 007878/0701, 007899/2301, 007892/0701, 007882/0701, 007866/0701.
Сторонам рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя /підпис/ Микитюк Р.В.