Справа № 160/1699/25
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2025 року м. Дніпросправа № 160/1699/25
(суддя Ільков В.В., м. Дніпро)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Шальєвої В.А., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі №160/1699/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Міністерство оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 січня 2025 року звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно з яким, просить суд:

- визнати незаконною та протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині відмови ОСОБА_1 у знятті з військового обліку з виключенням з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 зняти з військового обліку з виключенням з військового обліку на підставі п. 4 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», застосувавши статтю 58 Конституції України, ОСОБА_1 з відміткою у військо-обліковому документі відомостей про виключення з військового обліку.

Позов обґрунтовано тим, що позивач 2008 році було виключено з військового обліку у зв`язку із досягненням граничного віку перебування в запасі, що підтверджується відміткою у військовому квитку. Натомість за зверненням позивача відповідач відмовив у знятті його з військового обліку з виключенням з військового обліку на підставі п. 4 ч.б ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», застосувавши статтю 58 Конституції України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що з часу внесення змін до Закону №2232-XII він розповсюджується на всіх громадян України, що не досягли граничного віку перебування у запасі, тобто 60 років. Позивач підпадає під дію Закону №2232-XII із внесеними до нього змінами. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції прийняти нову постанову, якою позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що позивача незаконно поновлено на військовому обліку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції з`ясовано та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що відповідно положень статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач був знятий з військового обліку, як особа, яка досягла граничного 40-річного віку перебування у запасі, починаючи з 07.11.2008 року.

18.06.2024 року позивач на адресу відповідача надіслав заяву про виключення його з військового обліку на підставі п.4 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Відомості Верховної Ради України (ВВР), 1992, № 27, ст.385) згідно з якою: « 6. Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 4) досягли граничного віку перебування в запасі (а.с.16).

Листом відповідача від 02.07.2024 року позивачу було відмовлено у виключенні з військового обліку військовозобов`язаних за відсутності законних підстав (а.с.17-18).

Так, у вказаному листі зазначено, що відповідно до вимог ст.37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. №2232-XI, встановлено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.

У листі ІНФОРМАЦІЯ_3 від 02.07.2024 року зазначалося, що виключення позивача із військового обліку на підставі поданої заяви неможливо і рекомендувалося прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження медичного обстеження та визначення придатності до військової служби за станом здоров`я.

20.09.2024 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про зняття його з військової служби з виключенням з військового обліку на підставі досягнення граничного віку перебування на військовій службі (а.с.23).

Позивачем було отримано відповідь від 26.09.2024 року №24/13794 в якій вказано про те, що обставини викладені позивачем у його заяві не місять законних підстав для виключення його з військового обліку. Також, повідомлено про те, що позивач підлягає військовому обліку на загальних підставах (а.с.21-22).

Правомірність бездіяльності відповідача, яка полягає у не знятті позивача з військового обліку з виключенням з військового обліку на підставі п. 4 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», з застосуванням статті 58 Конституції України є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. за №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).

Відповідно до пункту 4 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції станом на дату досягнення позивачем 40-ка річного віку) виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах підлягають громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.

Запас військовозобов`язаних згідно з ч.1 ст. 28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.

Відповідно до ч.2 ст.28 Закону №2232-XII військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: 1) перший розряд - до 35 років; 2) другий розряд: рядовий склад - до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини - до 45 років; прапорщики і мічмани - до 50 років.

Частина 4 статті 28 Закону №2232-XII визначала, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року №1169-VII внесені зміни до статті 28 Закону №2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 22 липня 2014 року №1604-VII - до 60 років.

При цьому, приписи Закону №2232-XII про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі, змін не зазнали.

З матеріалів справи вбачається та учасниками справи не заперечується той факт, що позивач перебуває на військовому обліку.

Позивач просить зобов`язати відповідача зняти його з військового обліку з виключенням з військового обліку на підставі п. 4 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», застосувавши статтю 58 Конституції України.

У Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа №1-7/99 про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зважаючи на те, що станом на дату звернення позивача до відповідача з заявою про виключення його з військового обліку у зв`язку з набуттям граничного віку перебування в запасі діяла норма статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка передбачала набуття шестидесятирічного віку, в той час як позивач не досят зазначеного віку суд апеляційної інстанції вважає, що у відповідача не було підстав для зняття позивача з війського обліку за зазначеною нормою.

Поряд цим, суд апеляційної інстанції вважає помилковими посилання позивача на необхідність застосування до спірних відносин положень статті 58 Конституції України, згідно з якою Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, оскільки спірні відносини не стосуються відповідальності особи.

Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позивача незаконно поновлено на військовому обліку, оскільки предметом спору у цій справі є правомірність бездіяльності відповідача щодо незняття позивача з обліку. При цьому, позивачем в межах поданого позову не оскаржувалися дії відповідача щодо правомірності поновлення позивача на військовому обліку.

Відносно інших доводів скаржника, які викладені в апеляційній скарзі та які зводяться до незгоди з судовим рішенням слід зазначити, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду.

Всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2025 року у справі №160/1699/25 без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 29 липня 2025 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов