Справа № 420/40845/24
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 420/40845/24
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В. А. Місце ухвалення рішення: м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року про залишення позовної заяви без розгляду по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якій просив суд

- визнати бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області () щодо не звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі рапорту за п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію.

- вважати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) звільненим із Головного управління Національної поліції в Одеській області () з 14.03.2023 за станом здоров`я у порядку п.2 ч. 1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Одеській області () змінити формулювання причини та дати звільнення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) шляхом внесення змін до наказів Головного управління Національної поліції в Одеській області № 759 від 28.03.2023 та № 336 о/c від 30.03.2023 в частині його звільнення за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв?язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції) та вважати звільненим з 14.03.2023 ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1 ) зі служби в поліції на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції).

Ухвалою суду від 07.01.2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 14.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду.

При вирішенні клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, суд вважав за можливе визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду в межах наведених представником позивача обставин та поновити строк звернення до суду, а саме, факт застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ Одеський слідчий ізолятор станом до 07 березня 2025 р., згідно ухвал слідчого судді Київського районного суду м. Одеса від 14.03.2023 року, від 22.07.2024 року, від 18.09.2024 та 07.01.2025 р.

Разом з тим, в заяві про залишення позову без розгляду від 07.03.2025 р., відповідач покликається на інші обставини щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, а саме на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався 31.03.2023 р. внаслідок ознайомлення з наказом ГУ НП в Одеській області № 336 о/c від 30.03.2023 р., надавши на підтвердження Розписку позивача в отриманні копії вказаного наказу.

Відтак, після відкриття провадження у справі судом встановлено, що з вказаними вимогами позивач звернувся з пропуском місячного строку, а викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним.

Протокольною ухвалою суду від 18.03.2025 року оголошено перерву в підготовчому засіданні для надання відповідачем доказів ознайомлення позивача з наказом ГУНП в Одеській області № 336 о/c від 30.03.2023 в частині його звільнення у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції у зв`язку з поданням заяви від 07.03.2025 року (вх. ЕС/21455/25) про залишення позову без розгляду.

Протокольною ухвалою суду від 15.04.2025 року запропоновано позивачу надати протягом 10-ти днів заяву про поновлення строку звернення до суду, зазначивши інші підстави, які можуть бути враховані судом, як поважні для поновлення пропущеного строку із наданням відповідних доказів, у зв`язку з чим оголошено перерву до 07.05.2025 р. до 12:00 год.

06.05.2025 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Суд першої інстанції, дослідивши подане клопотання, дійшов висновку, що позивачем не зазначається, а з матеріалів справи не вбачається обставин, що заважали б йому та могли бути об`єктивними перешкодами для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів у передбачений законом строк, а тому ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року заяву представника Головного управління Національної поліції в Одеській області про залишення позову без розгляду від 07.03.2025 року - задоволено.

Визнано неповажними підстави пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Залишено без розгляду позов ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та справу направити для продовження розгляду.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що адміністрація СІЗО не ознайомлювала ОСОБА_1 із наказом про звільнення, доказів зазначеного до суду надано не було. Також зазначає, що у зв`язку із постійним триманням під вартою, ОСОБА_1 не міг вчасно звернутися до суду щодо захисту своїх прав та інтересів. Також вказує, що постійні тривоги, які пов`язані з військовою агресією російської Федерації, відключення електропостачання стали підставою подання позову не в строки передбачені законодавством.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Суд першої інстанції приймаючи ухвалу, виходив з того, що строк звернення до суду пропущений з причин, які виникли з волі позивача, а, отже, не є поважними, а тому дійшов висновку про застосування процесуальних наслідків, передбачених ч. 8 ст. 240 КАС України, шляхом залишення позову без розгляду.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Умовою прийнятності позовної заяви до розгляду є її відповідність вимогам щодо форми і змісту, які визначені у статті 160, 161 КАС України, а також дотриманні строків звернення до суду, обов`язковому поданні переліку матеріалів, що повинні бути додані до неї, в тому числі і в частині сплати судового збору та, у разі пропуску строку звернення до суду, подання відповідного клопотання про його поновлення доказів поважності причин його пропуску.

Питання залишення позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду без поважних причин врегульовані діючим процесуальним законом.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

За приписами частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин другої та третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У частині п`ятій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За визначенням, наведеним у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018р. у справі №804/285/16 зазначила, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення.

Таким чином, враховуючи, що даний спір стосується проходження ОСОБА_1 публічної служби та звільнення з публічної служби (служби в органах Національної поліції), тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що строк звернення з даним позовом до суду регулюється ч.5 ст.122 КАС України та становить один місяць.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Наслідки пропуску строку звернення до суду регламентовані ст.123 КАС України.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).

Отже, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції зазначено, що порушення своїх прав позивач пов`язує з наказом ГУ НП в Одеській області № 336 о/с від 30.03.2023 р. про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.6 ч. І ст. 77 Закону України Про Національну поліцію (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби в поліції), з яким останній був ознайомлений 31.03.2023 року.

Отже, звернувшись до суду 31.12.2024 року з вимогами щодо зобов`язання відповідача змінити формулювання причини та дати звільнення ОСОБА_1 шляхом внесення змін до наказів Головного управління Національної поліції в Одеській області № 759 від 28.03.2023 та № 336 о/c від 30.03.2023 в частині його звільнення за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції), позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України, який сплив 30 квітня 2023 року.

Апелянт вказує на не отримання позивачем наказу про його звільнення.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.03.2023 року за вих. № 5/6-5505 начальнику управління кадрового забезпечення Головного управління національної поліції України в Одеській області підполковнику поліції Ю. Мерденову, начальником підполковником внутрішньої служби ДУ «Одеський слідчий ізолятор» С. Чишкала, надано відповідь на запит та направлено розписки про вручення наказу ГУНП в Одеській області від 30.03.2023 року № 336 о/с, зокрема відносно ОСОБА_1 .

Крім того, розписка про отримання ОСОБА_1 31.03.2023 року копії наказу від 30.03.2023 року також міститься в матеріалах справи, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Щодо доводів апелянта про неможливість звернення до суду у строки передбачені КАС України, через триманням під вартою, то колегія судді зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 06.06.2018 у справі №804/5529/15 зазначає, що ні наявність кримінального провадження, ні перебування під вартою не унеможливлюють звернення позивача до суду за захистом своїх прав через представника у встановлений законом строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Перебування під вартою саме по собі не є автоматичною підставою для поновлення строку. Особа повинна довести, що це дійсно перешкоджало зверненню до суду.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду з позовом у вересні 2024 року, що спростовує доводи апелянта про неможливість звернення до суду через знаходження під вартою. Більш того, позивач з його слів й наданий час перебуває під вартою, але це не завадило йому звернутися до суду з даним позовом.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду у встановлені ч. 5 ст. 122 КАС України строки, застосувавши при цьому процесуальні можливості та важелі, визначені ст.ст. 55, ч. 2 ст. 160, ч. 5, 7 ст. 161 КАС України однак останнім була допущена певна бездіяльність щодо користування своїми правами, визначеними процесуальним законом.

Щоод доводів апелянта про наявність повітряних тривог та відключення електропостачання, то колегія суддів не приймає такі доводи до уваги, оскільки самі по собі посилання на воєнний стан на території України, а також численні повітряні тривоги та періодичне відключення електроенергії не можуть слугувати безумовною підставою для поновлення пропущеного строку за відсутності доказів того, що саме ці обставини унеможливили виконання відповідних процесуальних дій/обов`язків у встановлені законом строк. (див. пункт 48 постанови Верховного Суду від 27.02.2025 у справі № 120/7416/24).

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що в обсязі встановлених обставин пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду із цим позовом суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позивачем поважності причин пропуску строків звернення до суду, оскільки позивачем не доведено об`єктивних перешкод для вжиття протягом більш ніж півтора роки, при місячному терміні оскарження, необхідних юридичних заходів щодо захисту своїх прав.

При цьому колегія суддів враховує правові висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28.04.2021 року у справі № П/320/591/20 про те, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання верховенства права, а точніше, одного з його елементів - правової визначеності.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 26.06.2018 року у справі №473/653/17, від 18.01.2019 року у справі №576/1434/17, при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 р., п. 33).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що цей позов поданий з пропущенням установленого строку звернення до адміністративного суду, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а викладені у скарзі міркування та твердження позивача не спростовують правильності висновків суду, тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 29 липня 2025 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова