Справа № 580/11239/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Оксененка О.М., Черпака Ю.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області (далі по тексту - відповідачі, ГУ ПФУ в Черкаській області) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ в Черкаській області № 123 від 16.08.2024 про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Черкаської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, починаючи з 30.07.2024;

- допустити негайне виконання судового рішення про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року значений позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області № 123 від 16.08.2024 про відмову у поновленні пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області прийняти рішення про поновлення ОСОБА_1 , з 30.07.2024 року, пенсії за вислугу років, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України № НОМЕР_1 , виданого 09.07.2018 (а.с.40).

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.07.2008, позивачу призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (а.с. 44).

До тимчасової окупації Криму та м. Севастополя та проведення незаконного референдуму щодо статусу півострова, ОСОБА_1 перебував на обліку та отримував пенсію у м. Севастополь, АР Крим.

У 2014 року виплату пенсії йому було припинено.

З вересня 2014 ОСОБА_1 проживає на підконтрольній Україні території, 28.11.2014 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, згідно довідки від 28.11.2024 (а.с.32).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади, з 10.02.2021 позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40 на звороті).

30.07.2024 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Черкаській області із заявою про поновлення пенсії за вислугу років.

Рішенням № 123 від 16.08.2024 ГУ ПФУ в Черкаській області прийнято рішення про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю необхідних документів, на підставі яких було призначено пенсію та які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання далі по тексту - оскаржуване рішення, а.с.49)

Також, пенсійним органом зазначено, що попереднім місцем проживання позивача є Автономна Республіка Крим, яка на даний час належить до тимчасово окупованої території, в Головному управлінні в період дії правового режиму воєнного стану відсутні повноваження отримати необхідні для поновлення виплати пенсії документи.

Не погодившись з оскаржуваним рішенням, позивач звернувся до суду з відповідним позовом, для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність необхідних документів, на підставі яких було призначено позивачу пенсію та які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання, не є підставою для відмови у поновленні виплати пенсії, яка була раніше призначена, виплата якої була припинена з 2014 року, та враховуючи подану позивачем заяву від 30.07.2024, пенсійний орган зобов`язаний здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на поновлення та виплату пенсії за вислугу років, призначення якої підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_3 від 29.07.2008 серії НОМЕР_2 , видане Пенсійним фондом України, із дати звернення щодо її поновлення , тобто з 30.07.2024.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційної інстанції надає правову оцінку спірним правовідносинам та переглядає рішення суду першої інстанції тільки в частині задоволених позовних вимог, оскільки позивач не є апелянтом по справі.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом визначає Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (далі Закон № 2262, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону № 2262 передбачено право громадян України на отримання довічної пенсії за вислугу років.

Умови пенсійного забезпечення визначені ст. 2 Закону № 2262, відповідно до якої пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється. Після звільнення із служби таких осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде меншим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

Зазначений у частині третій цієї статті порядок збереження, нарахування та виплати пенсій поширюється на пенсіонерів з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, прийнятих на службу на посади поліцейських до підрозділів поліції особливого призначення.

Аналіз вказаної статті вказує на те, що припинення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років може мати місце лише, у зв`язку із проходженням особою військової служби і лише на період такого проходження.

У свою чергу, матеріали справи не містять доказів проходження позивачем військової служби у період після призначення пенсії за вислугу років.

Крім того, підстави для припинення виплати пенсії визначені у частині першій статті 49 Закону № 1058 (у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), а саме: виплата пенсії припиняється, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати (ч. 2 ст. 49 Закону № 1058).

Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі № 243/5451/17 зазначив, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений частиною 1 статті 49 Закону, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Аналіз положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» свідчить, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Разом з тим, оскаржуване рішення та відзив на позов пенсійного органу не містять посилань про наявність підстав, визначених статтею 49 Закону № 1058 чи ст. 2 Закону № 2262-ХІІ для припинення позивачу виплати пенсії.

Таким чином відмовивши у поновленні пенсії ОСОБА_1 , за відсутності передбачених законами України підстав для її припинення, відповідач порушив право останнього на її отримання.

У свою чергу, не встановлення причин припинення виплати пенсії, як на обставину, з якою відповідач пов`язує відсутність права на поновлення пенсії позивача не може слугувати обґрунтованою та достатньою підставою для відмови у поновленні виплати пенсії позивача, оскільки у спірних правовідносинах саме на органи Пенсійного фонду покладено обов`язок із нарахування та виплати пенсії, відтак і про підстави припинення її виплати органам Пенсійного фонду має бути відомо.

Відповідно до змісту п. п. 3, 11 Розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (далі Порядок № 3-1), заява про поновлення пенсії подається заявником до органу, що призначає пенсію.

Днем звернення за поновленням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви.

Відповідно до п. 5 Розділу ІІ Порядку № 3-1 поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, та з урахуванням додатково наданих документів.

При переведенні з одного виду пенсії на інший, поновленні виплати пенсії особа може додатково подати документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім`ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку, підвищення та інші доплати).

Громадянами України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, для поновлення виплати пенсії до наявних документів додається заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта. Орган, що призначає пенсію, здійснює поновлення виплати пенсії цим особам після надходження на запит пенсійної справи з документами про припинення виплати пенсії органами пенсійного забезпечення Російської Федерації.

Аналіз вказаних приписів Порядку № 3-1 вказує на те, що у разі призначення особі пенсії відповідно до Закону № 2262-ХІІ та припинення її виплати у подальшому, наступне поновлення її виплати відбувається за заявою пенсіонера, що подається відповідно до п. 3 Порядку № 3-1, до органу, що призначає пенсію. При цьому, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі особи та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. При цьому, норми п. 5 Розділу ІІ Порядку № 3-1 вказують на право, а не обов`язок особи подати до пенсійного органу документи про обставини, що впливають на розмір пенсії.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.07.2008 позивачу була призначена пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII (МО України) (а.с. 44).

До тимчасової окупації Криму та м. Севастополя та проведення незаконного референдуму щодо статусу півострова ОСОБА_1 перебував на обліку та отримував пенсію у м. Севастополь, АР Крим.

Починаючи з вересня 2014 позивач проживає на підконтрольній Україні території, 28.11.2014 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа, згідно довідки від 28.11.2024.

У даному випадку, пенсійний орган не заперечує невиплату позивачу раніше призначеної пенсії за вислугу років, відповідно до Закону № 2262-XII.

Натомість, за відсутності визначених Законом підстав для припинення виплати раніше призначеної пенсії, позивач має право на поновлення пенсії за вислугу років, відповідно до Закону № 2262-XII, яке має бути поновлена на підставі його заяви до органу пенсійного фонду.

Разом з тим, безпідставними є доводи апелянта щодо відсутності можливості під час дії правового режиму воєнного стану отримати необхідні для поновлення виплати пенсії документи із АР Крим, оскільки у процедурі поновлення виплати раніше призначеної пенсії у органу пенсійного фонду виникає обов`язок із направлення відповідного запиту щодо отримання пенсійної справи від органів пенсійного забезпечення РФ виключно щодо громадян України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Натомість, як зазначалось вище, позивач із вересня 2014 року проживає на підконтрольній Україні території.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», пунктом 54 якого зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном, та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров`я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Таким чином, коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Вона повинна усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

У свою чергу, відсутність необхідних документів, на підставі яких було призначено ОСОБА_1 пенсію та які містять інформацію про припинення виплати пенсії за попереднім місцем проживання, не може бути законною підставою для відмови у поновленні виплати пенсії, яка була раніше призначена і була припинена з 2014 року, та враховуючи подану позивачем заяву від 30.07.2024, ГУ ПФУ в Черкаській області було зобов`язано здійснити їх перевірку та винести обґрунтоване рішення відповідно до норм діючого законодавства.

Подібні правові висновки суду викладені Верховним Судом в постанові від 22.09.2021 по справі № 308/3864/17, відповідно до якої відсутність паперової пенсійної справи не є підставою для відмови у відновленні виплати пенсії, оскільки позивач не може нести негативних наслідків, у зв`язку із відсутністю його пенсійної справи, а протилежне позбавляє його права на її відновлення.

Отже, ОСОБА_1 має право на поновлення та виплату пенсії за вислугу років, призначення якої підтверджується пенсійним посвідченням від 29.07.2008 серії НОМЕР_2 , видане Пенсійним фондом України, із дати звернення щодо її поновлення, тобто починаючи з 30.07.2024.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Черкаській області № 123 від 16.08.2024 є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на встановлені обставини справи, належним та ефективним способом захисту прав позивача в даній справі є зобов`язання ГУ ПФУ в Черкаській області прийняти рішення про поновлення ОСОБА_1 пенсії, призначеної відповідно до Закону № 2262, починаючи з 30.07.2024.

Юридична природа соціальних виплат, у тому числі пенсій, розглядається не лише з позицій права власності, але й пов`язує з ними принцип захисту «законних очікувань» (reasonable expectations) та принцип правової визначеності (legal certainty), що є невід`ємними елементами правової держави та принципу верховенства права.

У справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) ЄСПЛ наголосив, що в межах свободи дій держави перебуває право визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідних для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23). Тобто коли соціальна чи інша подібна виплата закріплена законом, вона має виплачуватися на основі чітких і об`єктивних критеріїв, і якщо людина очевидно підходить під ці критерії - це породжує у такої людини виправдане очікування в розумінні статті 1 Першого протоколу.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

У свою чергу, Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.М. Оксененко

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 29.07.2025 року