Справа № 750/5071/25
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Рахманкулова І.П.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року Справа № 750/5071/25

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту патрульної поліції

про визнання протиправною та скасування постанови,

закриття провадження в адміністративній справі,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції (далі - Відповідач ) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА № 4405306 від 01.04.2025 р. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що його безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки вказаний у постанові транспортний засіб йому не належить, він не є його володільцем чи користувачем.

Також Позивач зазначав, що постанова, яка оскаржується, є необґрунтованою, винесеною з грубим порушенням чинного законодавства, викладені у ній обставини та підстави правопорушення є такими, що не відповідають фактичним обставинам, а розгляд справи фактично не проводився. Крім того, Позивачу не було належним чином роз`яснено його права, зокрема, право на правову допомогу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що керування транспортним засобом можливе лише за наявності посвідчення водія, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При цьому суд відзначив, що наявними у справі доказами (в тому числі записом відеофіксації правопорушення) підтверджено, що ОСОБА_1 на вимоги поліцейського не надав документи, передбачені п. 2.1 ПДР України, а отже в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог Апелянт зазначає, що транспортний засіб йому не належить, він не є його володільцем чи користувачем, а зі змісту постанови не вбачається, що стало підставою для висунутої патрульним поліцейським вимоги апелянту пред?явити посвідчення водія. При цьому, ОСОБА_1 відзначає, що відомості щодо особи, яка притягається до відповідальності, зокрема серія та номер посвідчення водія у постанові зазначені.

Разом з тим, Апелянт наполягає на тому, що він не був водієм транспортного засобу стверджує про відсутність належних та допустимих доказів, які таку інформацію підтверджують, зокрема відеозапису із зазначеного у спірній постанові пристрою відеофіксації п/в 470930.

Крім того, ОСОБА_1 стверджує, що патрульним поліцейським порушено порядок розгляду справи про адміністративне правопорушення, проігноровано вимоги ст.ст. 279-280, 285 КУпАП.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01 квітня 2025 року о 23 год. 09 хв. поліцейським 2 взводу 2 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Чернігівській області рядовим поліції Чепіком О.В. винесено постанову серії ЕНА № 4405306 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП, в якій зазначено, що 01.04.2025 о 23 год. 05 хв. в м. Чернігові по вул. Народного руху 1 ОСОБА_1 керував транспортним засобом FORD RANGER, номерний знак НОМЕР_1 та не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних ТЗ, у зв`язку з чим до позивача застосовано адміністративне стягнення, передбачене ч. 1 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу, в розмірі 425 грн.

У пункті 7 оскаржуваної постанови зазначено, що до постанови додається відео п/в 470930.

Як вбачається з відеозапису подій, які мали місце 01.04.2025 в м. Чернігові по вул. Народного руху,1, куди прибув наряд поліції після надходження виклику на лінію 102 про ДТП, по прибуттю наряд поліції виявив транспортний засіб FORD RANGER, номерний знак НОМЕР_1 , що мав механічні пошкодження, характерні для ДТП та поруч з яким перебував гр. ОСОБА_1 , на обличчі якого були наявні тілесні ушкодження. Поліцейськими було здійснено опитування свідків події та встановлено, що саме позивач керував транспортним засобом FORD RANGER, номерний знак НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу контролювати його рух та безпечно керувати ним, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, в результаті чого втратив керування транспортним засобом та здійснив наїзд на паркан. З відеозапису з місця події видно, що поліцейськими було висунуто вимогу позивачу про надання для перевірки документів, а саме посвідчення водія на право керування транспортним засобом, на що позивач відмовився, пояснивши свою відмову тим, що він не керував транспортним засобом. Відеозаписом підтверджено багаторазову категоричну відмову ОСОБА_1 пред`явити для перевірки посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Особу водія було підтверджено за допомогою даних з інформаційно - комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» і саме після цього поліцейський розпочав розгляд справи у відношенні позивача, що підтверджено відеозаписом.

Згідно інформації про реєстрацію 01.04.2025 о 23 год. 39 хв. на лінію 102 звернення лікаря Громової наступного змісту: «До ТП МЛ-2 звернувся ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: алкогольне сп`яніння клінічно (відмовився дути у «Драгер»), різана рана лівої долоні, садна та гематоми обличчя. Водій автомобіля, який потрапив у ДТП 01.04.2025 о 22 год. 00 хв. в районі «Масани», де саме, який автомобіль та обставини повідомити відмовився».

Крім того, з відео вбачається, що позивачу були роз`яснено його права при розгляді справи, тобто поліцейський дотримався передбаченої законом процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності. Позивачем жодних клопотань під час розгляду його справи заявлено не було.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII (далі - Закон № 3353-ХІІ), Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині першій статті 3 Закону № 580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п.п. 1.3, 12.4 ПДР учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Також, відповідно до приписів п. 1.3. ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).

Відповідно до пункту 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (страховий сертифікат "Зелена картка") про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України.

За приписами пункту 2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 ПДР.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII, а саме: водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 16 Закону України «Про дорожній рух»).

Крім того відповідно до пункту 21.3 статті 21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при використанні транспортного засобу в дорожньому русі особа, яка керує ним, зобов`язана мати при собі страховий поліс (сертифікат). Страховий поліс пред`являється посадовим особам органів, визначених у пункті 21.2 цієї статті (підрозділів Національної поліції), на їх вимогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У ст. 245 КУпАП закріплено, що завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 36 КУпАП при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.

Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 126 КУпАП, є наявність відповідного складу правопорушення, а саме керування транспортним засобом особою, яка не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відеозаписом з місця події зафіксовано дотримання патрульним поліцейським порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема в частині щодо роз`яснення прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Доводи ОСОБА_1 про те, що йому не було оголошено змісту спірної постанови та про те, що він не відмовлявся від її отримання апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки Позивач, будучи обізнаним про здійснення розгляду справи, залишив місце події, а постанова була направлена йому поштою наступного дня, що відповідає положенням ст. 285 КУпАП.

Доводи Позивача про відсутність у матеріалах справи відеозапису із зазначеного у спірній постанові пристрою відеофіксації п/в 470930, колегія суддів приймає до уваги, втім зазначає, що у постанові була виправлена механічна описка, зокрема зазначено, що до постанови додано відеозаписи з п/в 470990, про що складено відповідний рапорт. Зазначений відеозапис було долучено до матеріалів справи як Відповідачем разом з відзивом, так і Позивачем безпосередньо з позовною заявою у цій справі, а тому обґрунтовано врахований судом першої інстанції під час розгляду цієї справи.

При цьому, колегія суддів відзначає, що скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості (рішення від 24.03.1988 по справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Скасування правильного по суті рішення, за відсутності фундаментального порушення, є відступленням від принципу правової визначеності («res judicata») та недопустимим.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Отже, колегія суддів, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вважає, що порушення такої процедури може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правомірність такого рішення.

Наведені правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 1640/3394/18 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.

Доводи Апелянта про те, що він не був водієм транспортного засобу, колегія суддів вважає неаргументованими, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами у своїй сукупності.

Зокрема, згідно інформації про реєстрацію 01.04.2025 о 23 год. 39 хв. на лінію 102 звернення лікаря Громової наступного змісту: «До ТП МЛ-2 звернувся ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з діагнозом: алкогольне сп`яніння клінічно (відмовився дути у «Драгер»), різана рана лівої долоні, садна та гематоми обличчя. Водій автомобіля, який потрапив у ДТП 01.04.2025 о 22 год. 00 хв. в районі «Масани», де саме, який автомобіль та обставини повідомити відмовився».

Крім того, доводи Апелянта є непослідовними, оскільки під час судового оскарження спірної постанови, ОСОБА_1 не зазначив хто саме здійснював керування транспортним засобом, не надав жодної інформації, за якою таку особу можна було б встановити.

Водночас, з матеріалів справи, а саме із відеозапису з місця події, вбачається, що саме Позивач був присутнім на місці вчинення спірного правопорушення, саме він надавав пояснення поліцейському, під час яких також не наводив жодних тверджень щодо керування транспортним засобом конкретною особою.

Аналізуючи ці та всі інші доводи апеляційної скарги, судова колегія зазначає, що передбачений частиною другою статті 77 КАС України покладений на відповідача обов`язок доказування не є абсолютним і, згідно з частиною першою вказаної норми, позивач також повинен довести ті обставини, на які він посилається.

Втім, у цьому випадку Позивачем, на відміну від Відповідача, вимоги частини першої статті 77 КАС України, не виконані і перед судом не доведено протиправності оскаржуваної ним постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відтак, враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про наявність у Апелянта обов`язку виконати вимогу поліцейського про надання посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії та інших документів, передбачених законом, а відтак і про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, за яке його й було притягнуто до відповідальності.

При цьому колегія суддів ураховує правові висновки, викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «O'Halloran and Francis v. the United Kingdom», відповідно до яких будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає недотримання ним норм матеріального права.

Надаючи оцінку доводам Апелянта щодо порушення судом норм процесуального права, зокрема в частині щодо врахування відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ухвалою Деснянський районний суд м. Чернігова від 15 квітня 2025 року у цій справі було відкрито провадження та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Копія зазначеної ухвали суду була отримана Відповідачем 27.04.2025/т.1 а.с.46/, а відзив на позовну заяву подано 07.05.2025 /т.1 а.с. 76/, що підтверджується штампом на поштовому конверті. Отже, Відповідач дотримався встановленого судом строку на подання відзиву.

Отже, доводи Апелянта про те, що Відповідач пропустив процесуальний строк на подання відзиву колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Також суд не приймає до уваги посилання ОСОБА_1 на подання відзиву на позовну заяву неуповноваженою особою, оскільки він був поданий за підписом Олени Ніколаєць, яка уповноважена представляти та/або захищати права та законні інтереси Департаменту патрульної поліції і його структурних підрозділів в судах, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довіреності №18110/41/3/01-2024 від 16.12.2024 /т.1 а.с. 66/.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про дотримання судом першої інстанції норм процесуального права.

Надаючи оцінку таким доводам Апелянта, а також всім доводам його скарги, судова колегія приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.

З урахуванням викладеного вище, судова колегія прийшла до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена.

Судове рішення виготовлено 29 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Є.І.Мєзєнцев

В.В. Файдюк