Справа № 520/29124/24
Суддя: Сластьон Анна Олегівна
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: 21.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн. за листопад 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн. за листопад 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування йому передбаченої постановою КМУ №168 додаткової винагороди у розмірі 100 000,00 грн. за листопад 2023 року, за період його безпосередньої участі у бойових діях та заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Крім того, позивач вказав, що відповідачем протиправно призупинена виплата додаткової винагороди. Позивач наголошує на тому, що Дисциплінарний Статут ЗСУ, Кримінальний кодекс України не передбачають застосування до військовослужбовців такого виду дисциплінарного стягнення як позбавлення додаткової винагороди. Зазначені обставини зумовили звернення позивача до суду з даним позовом для захисту своїх порушених прав.
- бойове розпорядження ОТУ ОСОБА_2 від 01.07.2023 року №2613дск, бойовий наказ командира НОМЕР_3 ОМБр від 03.07.2023 №52т, бойове розпорядження ОТУ ОСОБА_2 від 09.07.2023 №3298т, бойовий наказ командира НОМЕР_3 ОМБр від 25.07.2023 №108т; №БР З116дск бойове розпорядження ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №БР-4352т від 16.08.2023, бойове розпорядження командира НОМЕР_3 ОМБр №6/3/280дск ОКП-Бугаївка від 16.08.2023, бойове розпорядження командира НОМЕР_4 ОЄБр № НОМЕР_5 дск ОКП-Борова, від 05.09.2023, бойове розпорядження командира 8 ОЄБр № НОМЕР_6 дск ОКП- Борова від 24.09.2023, бойове розпорядження командира НОМЕР_3 ОМБр №5/3/ Збдск ОКП-Бугаївка від 16.10.2023, розпорядження командира НОМЕР_3 ОМБр №6/3/7 Ібдск ОКП- Бугаївка, від 17.10.2023, бойове розпорядження з тилового забезпечення 66 ОМБр №4977/КПдск ОКП-Слов`янськ від 21.10.2023, -бойове розпорядження командира НОМЕР_3 ОМБр №6/3/1006дск, ОКП- Борова від 27.11.2023.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.02.2025 повторно витребувано у військової частини НОМЕР_1 докази у справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.03.2025 стягнуто з військової частини НОМЕР_1 в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб в сумі 3 028, 00 гривень за невиконання вимог ухвал суду від 15 січня 2025 року та від 24 лютого 2025 року.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 витребувано докази у Міністерства оборони України.
17 березня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позов із запереченнями проти заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідач вказав, що позивачу призупинено виплату грошового забезпечення, а також додаткової винагороди у зв`язку з тим, що 11 грудня 2023 року ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину, що підтверджується витягом з наказу від 13.12.2023 №322. Також, зазначеним наказом командира військової частини від 13.12.2023 №322 старшому лейтенанту ОСОБА_1 з 11 грудня 2023 року призупинено виплату грошового забезпечення на підставі п. 15 розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 (далі Порядок №260). Також, відповідач зазначив, що позивач в період з 01.11.2023 до 30.11.2023 не брав безпосередньої участі у бойових діях, забезпеченні здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванння збройної агресії, а отже не набув право на отримання збільшеної до 100000,00 грн. додаткової винагороди.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
ОСОБА_1 проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 (наказ від 12.03.2023 №37), що підтверджується посвідченням офіцера НОМЕР_7 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.10.2023 №1359 старшому лейтенанту ОСОБА_1 нарахована до виплати за вересень 2023 року додаткова винагорода у розмірі 100000,00 грн. за безпосередню участь в бойових діях або забезпеченні здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванння збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення). Період безпосередньої участі - 01.09.2023 -30.09.2023.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 05.11.2023 №1578 додаткова винагорода в розмірі 100 000,00 грн. нарахована до виплати за період участі у бойових діях та здійсненні заходів з 01.10.2023 до 31.10.2023.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 13.04.2024 №4698/23/30/245 додаткову винагороду нараховано та виплачено ОСОБА_1 за період з 04.07.2023 до 31.10.2023.
Позивач не погоджується як з розміром нарахованої йому додаткової винагороди за листопад 2023 року, так і з діями відповідача щодо призупинення її виплати.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232 (далі - Закон №2232) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з частиною 6 статті 2 Закону №2232 до видів військової служби належить, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їхні взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначаються Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548 (далі Статут).
Статтею 11 Статуту визначено загальні обов`язки військовослужбовців, зокрема: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Відповідно до ст. 12 Статуту про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Згідно зі ст. 40 Статуту військовослужбовці самостійно відрекомендовуються своєму безпосередньому начальникові у разі, зокрема, відбуття чи повернення з лікування, відпустки тощо.
Суд зазначає, що матеріалами справи встановлено факт самовільного залишення позивачем військової частини, про що видано відповідний наказ від 13.12.2023 №322, який не був оскаржений позивачем та є чинним на час розгляду справи.
На підставі частини 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону №2011 порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Згідно з частинами 2, 3 статті 9 Закону №2011 до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до абзацу 1 частини 4 статті 9 Закону №2011 грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до статті 9 Закону №2011, постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).
Пунктом 2 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення включає щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102, введено воєнний стан. Строк дії Указу в подальшому неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.
Підпунктом 2 пункту 4 Указу №64/2022 Кабінету Міністрів України доручено забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 та №69 «Про загальну мобілізацію», статті 9-2 Закону №2011 та абзаців 2 8 пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28.06.2023 №3161 Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168, пунктом 1 якої встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил України, зокрема, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 гривень, включаються особи, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком військово-лікарської комісії.
Пунктом 2 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з Постановою №168 виплачується в розмірі 100 000 гривень тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення.
Пунктом 17 розділу І Порядку №260 визначено, що на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.
Порядок і умови виплати додаткової винагороди визначено Окремим дорученням Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29, яке є обов`язковим для виконання посадовими особами військових частин Збройних Сил України та застосовується з 01.06.2022.
Пунктом 2 Окремого доручення №912/з/29 встановлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям виплачується щомісячна додаткова винагорода в розмірі 100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Згідно з п. 5 Окремого доручення виплату додаткової винагороди здійснювати на підставі наказів командирів військових частин.
Пунктом 9.4 Окремого доручення №912/з/29 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000, 00 грн. не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини або місця служби - за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби, включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира.
Згідно з пунктом 8 Порядку №260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини. Грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату.
Згідно з пунктом 15 Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема, військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, з дня самовільного залишення до дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Отже, оскільки 11.12.2023 позивач самовільно залишив пункт постійної дислокації підрозділу, відповідачем правомірно призупинено йому виплату додаткової винагороди за листопад 2023 року.
Однак після добровільного повернення позивача до військової частини та виконання необхідних дій для скасування статусу особи, яка самовільно залишила військову частину, позивач набуде права на виплату нарахованої додаткової винагороди.
Відтак, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач не мав законних підстав для позбавлення позивача додаткової винагороди, оскільки такий вид відповідальності не передбачено Дисциплінарним Статутом ЗСУ та Кримінальним кодексом України.
Суд вважає за необхідне зауважити, що призупинення виплати додаткової винагороди не є дисциплінарним стягненням або видом цивільно-правової відповідальності, як зазначає про це позивач у позові.
Натомість, в контексті спірних правовідносин суд послуговується статтею 64 Конституції України, яка визначає, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Отже, визначене ст. 17 Конституції України право на соціальний захист громадян, а також визначене ст. 43 Конституції України право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, можуть обмежуватися в умовах воєнного або надзвичайного стану із зазначенням строку дії цих обмежень.
В спірних правовідносинах обмеження виплати нарахованої позивачу додаткової винагороди встановлено до дня повернення військовослужбовця до військові частини або місця служби.
Щодо розміру нарахованої відповідачем додаткової винагороди за листопад 2023 року.
Підставою для нарахування додаткової винагороди за листопад 2023 року стали відповідні бойові накази (бойові розпорядження), рапорти (донесення) командира підрозділу (групи) про участь військовослужбовця у бойових діях та заходах, виконанні бойових (спеціальних) завдань, які наведені у додатку 3 до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 №1891. Зазначені документи витребовувалися судом неодноразово у відповідача, проте не були наданні останнім.
Позивач не погоджується з розміром нарахованої додаткової винагороди за листопад 2023 року з тих підстав, що він безпосередньо приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відтак, на переконання позивача, розмір додаткової винагороди має становити до 100 000,00 грн.
Натомість, відповідач заперечує право позивача на додаткову винагороду в розмірі 100000, 00 грн. з тих підстав, що ОСОБА_1 в період з 01.11.2023 до 30.11.2023 не брав безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійнення зазначених заходів, пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
У відзиві відповідач наголошує на тому, що підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі 100000,00 грн. є безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, що підтверджується бойовими наказами, журналами бойових дій, рапортами командира підрозділу та довідками командира військової частини.
Натомість, як вбачається з матеріалів справи, відповідач на підтвердження обставин того, що позивач не брав безпосередньої участі в період з 01.11.2023 до 30.11.2023 у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії надав виключно наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 №1891 «Про виплату додаткової винагороди за листопад 2023 року».
Суд вказує, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 №1891 «Про виплату додаткової винагороди за листопад 2023 року» не є належним доказом на підтвердження тих обставин, на які відповідач посилається, заперечуючи проти заявлених позовних вимог в частині розміру додаткової винагороди, оскільки, як зазначив сам відповідач у відзиві, підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100000,00 грн. є відповідні бойові накази, журнали бойових дій, рапорти командира підрозділу та довідки командира військової частини про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони.
Матеріалами справи підтверджено, що ухвалами Дніпропетровського окружного адміністратвиного суду від 15.01.2025 та від 24.02.2025 у відповідача було витребувано бойові розпорядження, бойові накази, проте відповідач вимоги ухвали суду не виконав, не надавши витребуваних доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Згідно з ч. 9 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду.
Послуговуючись визначеними в статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданнями та основними засадами адміністративного судочинства, керуючись положеннями ст. 77 та ч. 9 ст. 80 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнає обставину безпосередньої участі ОСОБА_1 в період з 01.011.2023 до 30.11.2023 у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів. Доказів протилежного відповідач протягом розгляду цієї справи не надав.
Відповідно до вимог положень п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 позивач має право на отримання додаткової винагороди за листопад 2023 року в розмірі до 100 000,00 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Отже, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
Розподіл судового збору не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст.ст. 13, 14, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_9 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн. за листопад 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі до 100 000,00 грн. за листопад 2023 року пропорційно дням участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон