Справа № 460/9986/25
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2025 року м. Рівне №460/9986/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

Військової частини НОМЕР_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Військова частина НОМЕР_2
доОСОБА_1
про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Військова частина НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Військова частина НОМЕР_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 18098,49 грн під час фактичного невиконання обов`язків військової служби.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач самовільно залишив військову частину. У ході службового розслідування виявлено факт переплати відповідачу грошового забезпечення за стягненням у судовому порядку якої і звернувся позивач.

Відповідач наданим правом не скористався та будь-яких пояснень з приводу заявлених позовних вимог на адресу суду не надіслав. Про ухвалу суду повідомлений належним чином. У встановлений судом строк відзиву на позов не подано.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.02.2024 №49 солдата за мобілізацією ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу військової частини на посаду робітника підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2024 № 323 солдата ОСОБА_1 направлено для проходження стаціонарного лікування до КП "Корецької обласної лікарні відновного лікування" Рівненської обласної ради.

До стройової частини військової частини НОМЕР_1 16.12.2024 надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира інженерної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_2 про те, що солдат ОСОБА_1 який був направлений на стаціонарне лікування 13.11.2024 до КП "Корецька обласна лікарня ВЛ" РОР з 12.12.2024 перестав виходити на зв`язок, підтверджуючих документів про проходження лікування не надавав. До місця тимчасової дислокації підрозділу не з`явився а місцезнаходження даного військовослужбовця на даний момент не відоме. За фактом самовільного залишення військової частини наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 № 802 призначено службове розслідування. Під час проведення встановлено, що 16.12.2024 від тимчасово виконуючого обов`язки командира інженерної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_2 надійшов рапорт від 16.12.2024 №5/2863 з якого стало відомо, що солдат ОСОБА_1 який був направлений на стаціонарне лікування 13.11.2024 до КП "Корецька обласна лікарня ВЛ" РОР. З 12.12.2024 солдат ОСОБА_1 перестав виходити на зв`язок, підтверджуючих документів про проходження лікування не надавав. До місця тимчасової дислокації підрозділу не з`явився а місцезнаходження даного військовослужбовця на даний момент не відоме. З пояснень тимчасово виконуючого обов`язки командира інженерної роти військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_3 відомо про те, що на проходження стаціонарного лікування 13.11.2024 до КП "Корецька обласна лікарня ВЛ" РОР був направлений солдат ОСОБА_1 . При перевірці особового складу, що перебуває за межами підрозділу військової частини на лікуванні було встановлено що 12.12.2024 солдат ОСОБА_1 , перестав виходити на зв`язок. Будь-яких підтверджуючих документів про проходження лікування військовослужбовець ОСОБА_1 , не надавав. Було встановлено телефонний зв`язок з дружиною військовослужбовця, яка повідомила що з солдатом ОСОБА_1 , не спілкується та нічого про його місцезнаходження повідомити не може. Так як солдат ОСОБА_4 , тривалий час не повертався з лікування до підрозділу та не виходить на зв`язок, було подано рапорт за фактом самовільного залишення військової частини.

Згідно пояснень тимчасово виконуючого обов`язки начальника медичної служби - начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_1 сержанта відомо про те, що 13.11.2024 солдат ОСОБА_1 вибув на стаціонарне лікування до КП "Корецька обласна лікарня ВЛ"РОР. Військовослужбовець ОСОБА_4 , був направлений на лікування згідно направлення №575 від 12.11.2024. За період свого лікування військовослужбовець ОСОБА_1 , ніяк не повідомляв про обставини свого лікування. Солдат ОСОБА_1 , не надсилав жодних доказів про прийняття чи завершення лікування, на телефонні дзвінки не відповідає. На час проведення службового розслідування робітник підсобний інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 належних доказів, які могли б підтвердити поважність причин неповернення з лікування до військової частини не надав. Скоєння грубого порушення військової дисципліни, а саме неповернення з лікування до військової частини НОМЕР_1 , робітником підсобним інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_1 - є правопорушенням умисним, пов`язаним з особистою недисциплінованістю, непрофесійністю та особистими якостями військовослужбовців. Всі ці обставини перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі скоєнням правопорушення. За час своєї відсутності на службі з 13.11.2024 солдат ОСОБА_1 не законно отримував грошове забезпечення чим завдав матеріальної шкоди державі. Внаслідок недотримання військової дисципліни та неналежно виконання службових обов`язків, ухиляючись від обов`язків служби військовослужбовцю солдату ОСОБА_1 безпідставно продовжувалося нарахування та виплата грошового забезпечення. Нарахування з 13.11.2024 грошового забезпечення відбулось внаслідок недобросовісності з боку набувача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх повернення. Службовим розслідуванням встановлено, що робітник підсобний інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 усвідомлюючи негативний характер своїх дій та настання покарання за них, не повернувся з лікування до військової частини НОМЕР_1 , не законно отримував грошове забезпечення чим завдав матеріальної шкоди державі, що призвело до безпосереднього підриву боєздатності підрозділу, під час дії воєнного стану. Таким чином, робітник підсобний інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_1 усвідомлюючи негативний характер своїх дій та настання покарання за них, порушив вимоги ст. З, 11, 12, 16, 17, 26, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України; ст. 2, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України; пункту 15 розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам № 260.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 № 357 солдата ОСОБА_1 вважати таким, що самовільно залишив військову службу та знято з грошового та продовольчого забезпечення.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.01.2025 № 8 за порушення ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 та місце служби, притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення у виді Суворої Догани робітнику підсобного інженерного відділення інженерного взводу інженерної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 . За час своєї відсутності на службі з 13.11.2024 року солдат ОСОБА_1 не законно отримував грошове забезпечення чим завдав матеріальної шкоди державі.

Згідно довідки про розрахунок заборгованості та грошові стягнення солдата ОСОБА_1 сума незаконної переплати грошового забезпечення останньому складає 18098 грн. 49 копійок.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2025 № 25 Про притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 за фактом переплати грошового забезпечення солдата ОСОБА_1 притягнуто до повної матеріальної відповідальності до повного погашення переплати

Станом на 01.05.2025 солдат ОСОБА_1 до військової частини не повернувся, місцезнаходження його невідомо, безпідставно набуті ним грошові кошти в сумі 18098,49 грн. під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби не повернув.

Таким чином, солдату ОСОБА_1 з 13.11.2024 по 16.12.2024 неправомірно нараховано грошове забезпечення на загальну суму 18098,49 грн., внаслідок неправомірних дій солдата ОСОБА_1 , а саме самовільне залишення пункту дислокації військової частини НОМЕР_1 , який до теперішнього часу не повернувся та не приступив до виконання обов`язків військової служби.

Тобто, солдат ОСОБА_1 самовільно залишивши військову частину, втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця, а тому безпідставно набув грошові кошти у розмірі 18098,49 грн.

Вказану переплату відповідач добровільно не повернув, а тому позивач звернувся до суду щодо її стягнення з позовом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII).

Приписами частини першої статті 2 Закону № 2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України від 24 березня 1999 № 548-ХІV затверджений Статут внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статут), який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.

Дія Статуту поширюється на військовослужбовців Служби зовнішньої розвідки України, Служби безпеки України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Управління державної охорони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів спеціального призначення з правоохоронними функціями.

Згідно зі статтями 26, 27 Статуту, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення кримінального правопорушення військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (абз. 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII).

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 № 260, що зареєстрований Міністерством юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 15 розділу І "Загальні положення" Порядку № 260, грошове забезпечення не виплачується (окрім іншого) за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше. Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Отже, з дня самовільного залишення відповідачем військової частини, останній втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Так, частина перша статті 1212 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

За змістом частини першої статті 1213 Цивільного кодексу України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1215 Цивільного кодексу України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц зазначила, що у статті 1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" від 03.10.2019 № 160-IX (далі Закон № 160-IX), пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.

За змістом частин першої - третьої статті 3 Закону № 160-IX, підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.

Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.

Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України.

В силу вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону № 160-IX, особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі: вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення.

Тож законодавство передбачає виключні випадки повернення набутих особою платежів, у тому числі, заробітної плати та/або грошового забезпечення, а однією із них є те, що ця виплата є результатом недобросовісності з боку набувача.

Судом встановлено, що заявлені до стягнення кошти у розмірі 18098,49 грн є грошовим забезпеченням відповідача за період коли останній перебував у самовільному залишенні військової частини НОМЕР_1 .

У зв`язку з цим суд визнає обґрунтованими доводи позивача стосовно того, що нарахування у цей період грошового забезпечення відбулося внаслідок недобросовісної поведінки з боку набувача, що за приписами наведених вище норм є підставою для їх стягнення.

Крім того, переплата відбулася внаслідок дій відповідача, які за висновком службового розслідування мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Отже, дії відповідача призвели до отримання без належних правових підстав коштів у вигляді грошового забезпечення у розмірі 18098,49 грн, а тому за змістом зобов`язань, які виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави, у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого відповідачем майна.

При розгляді цієї справи суд враховує те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування шкоди/стягнення збитків, завданих особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень, визначила, що вказані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.

На момент розгляду справи судом позивачем доведено правомірність заявлених вимог, тому зважаючи на наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в сумі 18098,49 грн під час фактичного невиконання обов`язків військової служби є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Згідно вимог частини другої статті 139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки судом під час розгляду даної справи свідки не залучались, судова експертиза не проводилася, то підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 18098,49 грн під час фактичного невиконання ним обов`язків військової служби.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 30 липня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_4 )

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Військова частина НОМЕР_2

Суддя Н.В. Друзенко