Справа № 620/15762/24
Суддя: Олена ЛУКАШОВА
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2025 року Чернігів Справа № 620/15762/24

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Лукашової О.Б.,

за участю секретаря Костючок В.В.,

представника позивача Кабриль Ю.В.,

представника відповідача Савченко Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні суду за правилами загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не підготовці та не направленні до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореної в Міністерстві оборони України, довідки про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно з вимогами додатка 6 до Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 року;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 видати ОСОБА_1 довідку про безпосередню участь у заходах із забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, за формою, встановленою додатком 6 до Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач приймав безпосередню участь у бойових діях, проте відповідачем протиправно не видано довідку за формою, встановленою законодавством України, яка б слугувала підставою для надання статусу учасника бойових дій, чим на думка позивача, порушено його права та законні інтереси.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 14.05.25 призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 21.05.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

У відзиві на позов відповідач заперечує проти задоволення позову у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив, у якій наполягає на задоволені позову та зазначає, що відповідач не довів правомірність не включення відомостей відносно позивача до бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 та журналів бойових дій.

Відповідач у запереченнях на відзив заперечує проти задоволення позову та зазначає, що згідно з рапортом командира військової частини НОМЕР_2 позивач брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Військова частина НОМЕР_2 є окремою військовою частиною, до повноважень командира якої віднесено, у тому числі видача довідок форми 6 особовому складу.

Сторони у судовому засіданні підтримали свої позиції, викладені у заявах по суті.

Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено таке.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2022 №2 позивача з 25.02.2022 зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.22).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.09.2022 №197 позивача з 15.09.2022 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення (а.с.23).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №6 позивач з 01.03.2022 знятий з усіх видів грошового забезпечення та вважається таким, що самовільно залишив пункт постійної дислокації (а.с.105).

З Акта службового розслідування, затвердженого 15.07.2022 командиром військової частини НОМЕР_1 встановлено, що зокрема позивач з 26.02.2022 не виконував обов`язки, самовільно залишив місце служби із зброєю (а.с.142-148).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022 № 69, зокрема, на позивача за порушення вимог статті 65 Конституції України, статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, за самовільне залишення місця служби, відповідно до вимог пункту «б» статті 48 на підставі статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України накладено дисциплінарне стягнення «догана» (а.с.170-173).

Згідно із довідкою від 13.06.2025 №5/9893ф про нараховане та виплачене грошове забезпечення позивачу у період з лютого 2022 року та червень 2022 року виплачувалось грошове забезпечення, зокрема, додаткова винагорода у розмірі 30 000,00 грн. (а.с.184).

ІНФОРМАЦІЯ_1 листом від 12.06.2023 №1/1575 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням надати пакет документів на позивача для подальшого направлення на комісію з питань розгляду документів щодо визнання учасником бойових дій (а.с.25).

Листом від 10.07.2023 №1703/в військова частина НОМЕР_1 повідомила про неможливість надання документів так як позивач відсутністю його в списках, в бойових розпорядженнях та журналах бойових дій (а.с.36).

З рапорту командира військової частини НОМЕР_2 від 26.05.2022 №1142, що був поданий на командира військової частини НОМЕР_1 вбачається, що солдат ОСОБА_2 подав рапорт, що з 01.03.2022 по 31.03.2022 позивач відповідно до бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 28.03.2022 №125/дск, приймав безпосередню участь у діях та забезпеченні заходів національної безпеки та оборони, здійснювали охорону та оборону АДРЕСА_1 на ВОП «Хом`як» у районі АДРЕСА_2 , під командуванням ОСОБА_3 підрозділ здійснював функції блок-поста, заходи щодо недопущення прориву противнику в глиб міста (а.с.24).

Згідно з витягом із бойового розпорядження з підтримки військ в операції ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » командира військової частини НОМЕР_2 №125/дск старшому блок-поста «Хомяк» було видане бойове завдання, а саме: здійснити переміщення, перейти в підпорядкування командира стрілецької роти, перейти до оборони першого ешелону оборони (а.с.131).

Листом від 24.05.2025 №1511/1444з військова частина НОМЕР_2 на ухвали суду від 06.02.2025 повідомила, що оскільки довідка про безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України командиром військової частини видається лише військовослужбовцям, що брали таку участь, перебуваючи безпосередньо в штаті військової частини, то військова частина НОМЕР_2 не має можливості надати таку довідку (а.с.129).

Також військова частина НОМЕР_2 надала рапорт ОСОБА_3 від 23.05.2022 на ім`я командира військової частини НОМЕР_2 про те, що позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 брав участь у діях та забезпеченні заходів національної безпеки та оборони, здійснювали охорону та оборону м. Чернігова на ВОП «Хом`як» у районі АДРЕСА_2 у складі групи під командуванням ОСОБА_3 (а.с.130).

Вважаючи, що відповідачем порушено права та законні інтереси позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

За визначенням положень статті 4 Закону №3551-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються, зокрема, військовослужбовці Збройних Сил України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Механізм надання статусу учасника бойових дій, зазначений в абзаці 1 пункту 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII, визначений Порядком №413.

Як зазначено у абзаці другому пункту 2 Порядку №413 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), статус учасника бойових дій надається, крім інших, військовослужбовцям Збройних Сил, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Статус учасника бойових дій надається особам, зазначеним в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які брали безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, за умови виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань, проведення розвідувальних заходів, зокрема, які отримали травми (поранення, контузії, каліцтва) (пункт 2-1 Порядку №413).

У відповідності до абзацу десятого пункту 4 Порядку №413 для осіб, які брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, підставою для надання статусу учасника бойових дій є довідка за формою згідно з додатком 6.

Особи, зазначені в абзаці десятому пункту 4 Порядку №413, за власним бажанням можуть додавати інші документи, які містять докази та підтверджують факт виконання ними особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань (абзац одинадцятий пункту 4 Порядку №413).

Абзацом п`ятим пункту 6 Порядку №413 установлено, що для надання статусу учасника бойових дій особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів) або інші керівники підприємств, установ та організацій протягом 30 календарних днів з дня участі осіб у виконанні бойових (службових) завдань, у проведенні розвідувальних заходів, отримання травм (поранень, контузій, каліцтв) зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини (органи, підрозділи), установи та заклади, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 6.

Згідно з пунктом 8 Порядку №413, у разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій, особи, зазначені в абзацах другому і третьому пункту 2 цього Порядку, можуть самостійно звернутися до відповідної комісії.

Зміст наведених законодавчих положень дає підстави для висновку, що протягом 30 календарних днів з дня участі осіб у виконанні бойових (службових) завдань командири (начальники) військових частин зобов`язані подати на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини, у складі яких проходили службу особи, довідку за формою згідно з додатком 6.

Обов`язковою умовою для надання статусу учасника бойових дій є встановлення факту безпосередньої участі особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, та виконання нею особисто або у складі військової частини (органу, підрозділу), установи та закладу бойових (службових) завдань. Наявність таких обставин є правовою підставою для подачі командирами (начальниками) військових частин на розгляд комісії, утвореної міністерством, центральним органом виконавчої влади чи іншим державним органом, у підпорядкуванні яких перебували військові частини, у складі яких проходили службу особи, довідки за формою згідно з додатком 6.

У взаємозв`язку із наведеним суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон №1932-XII у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) бойові дії - це форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); район воєнних (бойових) дій - це визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 27 червня 2024 року у справі №200/3996/23, постановка бойових завдань підрозділам (елементам бойового порядку) здійснюється бойовим наказом, під час ведення бою (дій) або в інших умовах бойової обстановки - бойовим розпорядженням. Зазвичай вони доводяться до командирів підрозділів в усній формі.

У бойовому наказі вказується: висновки з оцінювання противника; завдання, які виконуються силами і засобами старшого командира на напрямку дій військової частини (підрозділу), а також завдання сусідів і розмежувальні лінії з ними; бойове завдання військової частини (підрозділу) та замисел бою (дій); бойові завдання штатним і доданим підрозділам (елементам бойового порядку); норма витрат ракет і боєприпасів на виконання бойового завдання; місце і час розгортання ОКП (ксП) та напрямок його переміщення, порядок передачі управління; час готовності до виконання завдання та порядок доповіді замислу старшому командиру.

У бойовому розпорядженні зазвичай командир вказує: стислі відомості про положення та характер дій противника; завдання, що виконуються силами і засобами старшого командира на напрямку дій підрозділів; бойове завдання підпорядкованим підрозділам; час готовності до бою (дій). За необхідності у ньому можуть бути зазначені завдання військової частини (підрозділу), сусідів та інші дані.

Бойові (попередні бойові) розпорядження і вказівки, які віддає командир усно, записуються в журнал відданих і отриманих розпоряджень, у якому відображається: дата, час і зміст розпоряджень, спосіб їх передачі або отримання, кому вони передані або повинні бути передані, від кого отримані.

Зі змісту наведених законодавчих положень вбачається, що особи, зазначені в абзаці другому пункту 2 цього Порядку №413, які брали участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, вправі очікувати від командирів (начальників) військових частин (органів, підрозділів) складання та подання до відповідної комісії довідки за формою згідно з додатком 6. Зволікання у здійсненні таких дій за певних умов та обставин може розцінюватися як протиправна бездіяльність.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Під час судового розгляду суд встановив, що позивач був зарахований з 25.02.2022 у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 .

Водночас позивач у судовому засіданні пояснив, що він з іншими військовослужбовцями з 25.02.2022 знаходився на АДРЕСА_1 . 01-03 березня 2022 року був удар по 18 школі і пілот, що здійснив цей удар пролетів над приміщенням, де знаходились військовослужбовці і їм надійшов наказ розійтись. Після вказаних подій позивач сам вирішив піти до свого знайомого Бобровника Євгена на блок-пост по АДРЕСА_1 . На вказаному блок- пості позивач у березні 2022 року здійснював перевірку документів та інші функції блок-поста під безпосереднім керівництвом свого знайомого. Також пояснив, що він повинен був охороняти склади, але був хаос. Позивач не знав, що це інша військова частини, жодних команд на несення служби на блок-пості не отримував.

Свідок, ОСОБА_4 , у судовому засіданні пояснив, що познайомився з позивачем на початку війни на АДРЕСА_1 , коли мобілізувалися в ІНФОРМАЦІЯ_3 . До 3 березня 2022 року знаходився на АДРЕСА_1 . Йому запропонували увійти в групу для виконання бойових завдань. 3 березня 2022 року їх пошикували, у цей час відбувся авіаудар і їм сказали розійтись. Згодом йому зателефонували і він у складі групи перемістився до іншого місця. Орієнтовно 5 та 7 березня 2022 року свідок бачив позивача на блок-посту по АДРЕСА_1 , де позивач виконував перевірку документів. Більше свідок у березні 2022 року позивача не зустрічав. 17-18 березня 2022 свідок був переміщений до АДРЕСА_3 і позивача більше не бачив.

Ураховуючи надані ОСОБА_4 свідчення під час судового розгляду суд критично ставиться до наданих до суду пояснення свідка ОСОБА_4 , в яких свідок підтвердив, що з 01.03.2022 по 31.03.2022 позивач безпосередньо приймав участь у бойових діях та забезпеченні заходів національної безпеки та оборони, здійснював охорону та оборону м. Чернігова на ВОП «Хом`як» (а.с.28).

Судом встановлено, що в рапорті командира Військової частини НОМЕР_2 вказано, що позивач в період з 01.03.2022 по 31.03.2022 виконував бойове розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 28.03.2022 №125/дск, згідно з яким було видано бойове завдання: здійснити переміщення, перейти в підпорядкування командира стрілецької роти, перейти до оборони першого ешелону оборони.

Водночас, під час розгляду справи позивач пояснив, що в період з 01.03.2022 по 31.03.2022 він постійно перебував на блок-пості " ІНФОРМАЦІЯ_4 " по АДРЕСА_2 і не здійснював переміщення до іншого місця.

Окрім того, бойове розпорядження датоване 28.03.2022, тому не може бути застосовне на період до його винесення, з цих підстав суд відхиляє доводи представника позивача, що вказаний рапорт підтверджує виконання бойових завдань згідно з бойовим розпорядженням командира військової частини НОМЕР_2 від 28.03.2022 №125/дск.

Щодо виплати грошового забезпечення, зокрема додаткової винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 у спірний період, то суд враховує, що вказана виплата не є беззаперечним доказом участі позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Суд звертає увагу, що відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною 4 статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ (далі - Статут).

Відповідно до статті 3 Статуту внутрішньої служби ЗСУ військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ передбачено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Відповідно до статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Відповідно до статті 28 Статуту внутрішньої служби ЗСУ єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою (стаття 30 Статуту внутрішньої служби ЗСУ).

Відповідно до статті 35 Статуту внутрішньої служби ЗСУ наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

.Відповідно до пункту 37 Статуту військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відповідно до ст. 58 Статуту, командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості; Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів.

З аналізу вказаних вище норм суд дійшов висновку, що військовослужбовець не має права самостійно вирішувати які завдання, під чиїм командуванням та де йому виконувати, без наказу командира переміщатися з однієї військової частини до іншої.

Водночас, як встановлено судовим розглядом позивач самостійно перемістився на блок-пост до свого знайомого ОСОБА_3 . Жодних наказів на відрядження, переміщення, переведення позивача з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_2 не приймалось.

У військовій частині позивач обліковувався як такий, що самовільно залишив місце несення служби.

Суд відхиляє доводи представника позивача, що рапорт та наказ про результати службового розслідування не містять дату самовільного залишення місця несення служби, оскільки позивач у судовому засіданні підтвердив, що він з 01.03.2022 по 31.03.2022 самостійно вирішив нести службу на блок-пості по АДРЕСА_1 під безпосереднім командуванням свого знайомого ОСОБА_3 , а тому фактично перемістився у підпорядкування командира військової частини НОМЕР_2 .

Окрім того суд звертає увагу, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №6 позивача з 01.03.2022 знято з усіх видів грошового забезпечення та він вважається таким, що самовільно залишив пункт постійної дислокації та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.07.2022 № 69 на позивача за самовільне залишення місця служби, накладено дисциплінарне стягнення «догана». Вказані накази не скасовані і питання про їх скасування не є предметом позову у цій справі.

Суд враховує, що за приписами пункту 8 Порядку №413 саме на командира військової частини у якій проходив військову службу військовослужбовець, що безпосередньо брав участь у бойових діях, або виконував бойові завдання, покладено обов`язок видати довідку про безпосередню участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Водночас суд встановив, що позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 фактично не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а отже не міг виконувати будь яких наказів/ розпоряджень командира цієї військової частині, оскільки самовільно перемістився до військової частини НОМЕР_2 . З огляду на викладене суд також відхиляє доводи представника позивача, що відповідач не довів правомірність не включення відомостей відносно позивача до бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_1 та журналів бойових дій.

Підсумовуючи все вище викладене, виходячи із встановлених обставин у спірних правовідносинах, суд дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність не підготовки та не направлення до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореної в Міністерстві оборони України, довідки про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, згідно з вимогами додатка 6 до Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 90 КАС України).

Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

У відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).

Повний текст рішення складено 29.07.2025.

Суддя Олена ЛУКАШОВА