Справа № 127/17692/25
Суддя: Іщук Т. П.
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/142/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т. П.,

за участі секретаря судового засідання Гондарук В. В.,

представника позивача - адвоката Ткаченко Т. В., представника відповідача Мельника С. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду з позовом до відповідача та просила скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради №513 від 23 травня 2025 року. Свої позовні вимоги мотивувала тим, 01 квітня 2025 року, повернувшисьдо квартири за місцем її реєстрації та проживання, доступ до якої також має її син - ОСОБА_2 , вона виявила відсутність деяких особистих речей, що відбувається не вперше. Вказує, що її син ОСОБА_2 неприязно ставиться до неї, ображає та знущається, погрожує їй виселенням із квартири, тому підозра впала саме на нього. З метою захисту своїх прав та маючи надію на належне реагування зі сторони правоохоронного органу, вона зателефонувала на спецлінію «102» та здійснила виклик поліції. Натомість, приїхавши на виклик, працівник поліції склав протокол серії ВАД №154860 про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП, виклавши його суть як «завідомо неправдивий виклик працівників поліції з приводу домашнього насильства, хоча насправді даного факту не було». Надалі відповідачем щодо неї винесено оскаржувану постанову, якою її притягнено до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн. Вказує, що ця постанова є протиправною, так як належні та допустимі докази, які підтверджували вину особи у вчинені правопорушення, відсутні, а інформація із протоколу та оскаржуваної постанови не є доказом вини, тим більше умисної. При цьому звертає увагу, що не було дотримано процедури розгляду справи, зокрема позивачці не роз`яснювалися права, її пояснення до уваги ніхто не приймав.

Також просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити даний строк.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 червня 2025 року було поновлено строк звернення до суду, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі.

Відповідач правом подання відзиву на позовну заяву не скористався. Натомість, 19 червня 2025 рокучерез систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про закриття провадження у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви про закриття провадження у справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 липня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання) витребувано в ГУНП у Вінницькій області докази по справі.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2025 року (без винесення окремого процесуального документа із занесенням до протоколу судового засідання)суд відмовив у виклику як свідка поліцейського.

Представник позивача - адвокат Ткаченко Т. В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених в позові, просила позов задовольнити, вказуючи на відсутність складу адміністративного правопорушення в діях позивача та порушення встановленої процедури розгляду адміністративної справи.

Представник відповідача Мельник С. С. у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного.

Згідно з ст. 9, 77 КАС України розгляд справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін, вільності та свободи у поданні суду доказів в обґрунтування свої вимог та заперечень та доведенні перед судом в їх переконливості; однак, у справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіряючи оскаржувану позивачем постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, суд перевірив її на предмет дотримання суб`єктом владних повноважень принципів правомірної адміністративної поведінки, а саме: чи прийнято рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом установлено, що 01 квітня 2025 року інспектором СПДН ВВГ Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області складено протокол серії ВАД №154860, зі змісту якої слідує, що «01 квітня 2025 року о 15.44 год. у АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 здійснила завідомо неправдивий виклик працівників поліції щодо вчинення домашнього насильства, хоча даного факту не було» (зворотній бік а.с.32).

23 травня 2025 року Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, розглянувши протокол ВАД №154860 від 01 квітня 2025 року, винесла постанову №513 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП та наклала адміністративного стягнення у видіштрафу в розмірі 850,00 грн. Як вказано в постанові, 01 квітня 2025 року о 15. 44 год., перебуваючи за адресою: м. Вінниця, вул. П. Запорожця, 21/127, ОСОБА_1 здійснила завідомо неправдивий виклик працівників поліції по спецлінії «102» та повідомила про вчинення домашнього насильства відносно неї, хоча насправді даного факту не було (а.с.34).

Стаття 183 КУпАП передбачає відповідальність за завідомо неправдивий виклик пожежної охорони, поліції, швидкої медичної допомоги або аварійних служб.

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у сфері громадського порядку.

Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у завідомо неправдивому виклику пожежної охорони, поліції, швидкої медичної допомоги або аварійних служб, а не будь-якому виклику. Тобто, дії правопорушника спрямовані на зрив нормальної роботи цих служб. Правопорушник викликає представника хоча б однієї з перерахованих у статті спеціальних служб нібито для надання допомоги, знаючи наперед про те, що в цьому немає ніякої необхідності.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується наявністю прямого умислу. Правопорушник, повідомляючи певну інформацію спеціальній службі, усвідомлює, що вона є неправдивою, і бажає даремного виїзду на місце виклику працівників цієї служби.

Відповідно до вимог ст.10 КУпАП, адміністративне правопорушення визначається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала або свідомо допускала їх настання.

Відсутність хоча б однієї із ознак складу адміністративного правопорушення унеможливлює прийняття рішення про притягнення особи до відповідальності та застосування відносно неї заходів державного примусу, зокрема накладення стягнення у виді штрафу.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.

Відповідно до ст.281 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин та доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме правопорушення (у випадку його вчинення), повинне бути належним чином зафіксоване.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб`єкта владних повноважень (в тому числі, при притягненні особи до адміністративної відповідальності) враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб`єкта владних повноважень, в тому числі рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, повинно бути вмотивованим.

Посилання на належні та конкретні докази, які свідчать про вчинення особою адміністративного правопорушення, перелік яких визначено статтею 251 КУпАП, повинні міститися саме в постанові про адміністративне правопорушення.

У разі відсутності у постанові про адміністративне правопорушення посилань на докази вчинення особою адміністративного правопорушення (визначені ст. 251 КУпАП), які відповідно до ст. 252 КУпАП повинні бути оцінені відповідним органом (посадовою особою) виключно під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, надання таких доказів надалі виключатиме їх належність та допустимість з огляду на факт відсутності посилань на них у самій постанові (постанова Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі №524/5536/17).

Аналогічні правові позиції викладені у постановах КАС Верховного Суду від 13 березня 2020 року справа №234/6323/17, від 31 жовтня 2019 року справа №398/3566/16-а, від 30 травня 2018 року справа №337/3389/16-а.

Як установлено судом, постанова про адміністративне правопорушення №513 від 23 травня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності не містить посилань на конкретні докази, на підставі яких адміністративною комісією зроблено висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 183 КУпАП. Вказується лише про розгляд протоколу про адміністративне правопорушення та матеріалів справи.

Щодо протоколу про адміністративне правопорушення, то він за своєю правовою природою не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів, що б підтверджували вину особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, і не викликали сумніви.

Не може вважатися доказом винуватості ОСОБА_1 і рапорт працівника поліції, зважаючи, що у спірних правовідносинах він є зацікавленим у розгляді справи. Тим більше слід звернути увагу, що і рапорт, і протокол про адміністративне правопорушення складений однією і тією ж посадовою особою.

Матеріали адміністративної справи містять зафіксовану інформацію про виклик 01 квітня 2025 року ОСОБА_1 працівників поліції.

Як установлено судом, позивач не заперечує факту виклику нею поліції, вказуючи, що виклик здійснювався з метою захисту її прав та маючи надію на належне реагування з боку правоохоронних органів.

Згідно з положеннями статей 1, 2 Закону України «Про Національну поліцію України» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг, зокрема, у сфері охорони прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію України» поліція відповідно до покладених на неї завдань, серед іншого: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення, вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення, здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Тобто, в разі існування факту чи з метою недопущення порушення прав та свобод особи від протиправних посягань кожен має право звернутися до Національної поліції України з метою захисту, а відповідний орган поліції має обов`язок відреагувати на таке звернення і вжити визначених законодавством заходів для забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

В судовому засіданні досліджений аудіозапис повідомлення ОСОБА_1 , яке надійшло на лінію «102», яким зафіксовано розмову ОСОБА_1 із працівником поліції. Під час розмови ОСОБА_1 схвильована, за інтонацією її голос заплаканий, вона намагається повідомити, що син продав її будинок в селі, знущається над нею, погрожує її сім`ї. Однак її повідомлення не закінчене, логічно не завершене, її постійно переривали та закінчили розмову.

Крім того, як слідує з матеріалів справи, між позивачем та її сином склалися непрості відносини, вона неодноразово зверталася із заявами до органів поліції щодо вжиття заходів відносно її сина ОСОБА_2 , маючи мету захист своїх прав.

Оцінюючи досліджені докази, суд дійшов висновку, що позивач, здійснюючи дзвінок, мала на меті захистити свої права та сподівалася на допомогу.

Дії не можна кваліфікувати завідомо неправдивим викликом, якщо особа вважала права порушеними чи такими, що можуть бути порушені;розраховувала на захист прав поліцією;не має прямого умислу на вчинення правопорушення повідомляє правду та не хоче безпідставного виїзду поліції.

Сам факт виклику поліції не свідчить, що виклик завідомо неправдивий. Кожен має право звернутися до поліції для захисту, а поліція зобов`язана відреагувати на звернення і вжити заходи для охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки та порядку.

Сподівання громадянина на допомогу поліції не є правопорушенням. Указане відповідає принципу: Neminemlaeditquisuojureutitur (нікого не ображає той, що користується своїм правом).

Відповідний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 10/5026/995/2012.

Однак, відповідач, не перевіривши та не надавши оцінки обставинам, які зумовили позивача зателефонувати до підрозділу «102», не вивчивши фактичні обставини справи, притягнув позивача до адміністративної відповідальності.

Відповідальність за ст.183 КУпАП, як вказувалося вище, настає лише в разі завідомо неправдивого виклику, тобто повідомляючи інформацію особа усвідомлює, що така є інформація є неправдивою.

Наразі доказів на підтвердження умисного характеру дій позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 183 КУпАП, відповідач не надав. При цьому форма вини, що характеризує суб`єктивну сторону такого правопорушення, підлягає встановленню та доведенню органом, що розглядає справу.

Суд також зазначає, що в даному випадку не встановлено доказів прямого умислу позивача щодо здійснення безпідставного виклику поліції та/або зриву чи ускладнення роботи органів поліції, що було оцінено відповідачем при розгляді справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто саме на відповідача покладається обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності. Саме відповідач як суб`єкт владних повноважень, повинен зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення та відповідно правомірність постанови, спростувати позицію позивача та його заперечення проти пред`явленого йому обвинувачення, адже в силу ч.3 ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність вищевказаним критеріям, суд дійшов висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови не було дотримано встановленого законом порядку її винесення, постанова є необґрунтованою та такою, що винесена за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак прийняте за результатом такого розгляду рішення, оформлене оскаржуваною постановою, не відповідає таким ознакам, як обґрунтованість, розсудливість та об`єктивність.

Щодо доводів представника позивача, що під час винесення постанови було порушено норми чинного законодавства, які гарантують особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, право на об`єктивний та справедливий розгляд справи, зокрема право на роз`яснення особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, її прав та обов`язків, то як вказувалася, відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Наразі доказів щодо спростування доводів позивача відповідачем не надано.

В силу п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до переконання, що оскаржувана постанова винесена без достатніх правових підстав, необґрунтовано, з недотриманням принципів правомірної адміністративної поведінки, а тому оскаржувану постанову про адміністративне правопорушення №513 від 23 травня 2025 року слід скасувати, а провадження в справі закрити.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 183, 245, 251, 252, 258, 268, 280, 283 КУпАП, ст. 2, 9, 72, 73, 77, 78, 79, 90, 139, 246, 255, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради від 23 травня 2025 року №513 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з Виконавчого комітету Вінницької міської ради за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 484,48 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,

Відповідач:Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Вінницької міської ради,місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 85, .

Суддя: