Справа № 280/3060/23
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 липня 2025 року

м. Київ

справа № 280/3060/23

адміністративне провадження № К/990/28077/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Стеценка С. Г., Тацій Л. В.

перевірив матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 про перегляд постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії і

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області від 16 квітня 2023 року №5783-4620/Х-02/3-0800/23, яким це Управління відмовило позивачу як судді Господарського суду Запорізької області у відставці перерахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді згідно з його заявою від 17березня 2023 року №Х-221;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області перерахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 відсотків від суддівської винагороди працюючого на відповідній посаді судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання відповідно до довідок Господарського суду Запорізької області від 05 березня 2020 року № 05-62/16, від 25 січня 2021 року № 05-62/03 та від 16 лютого 2022 року № 05-62/06 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 102 157 грн 20 коп. з урахуванням раніше виплачених коштів, починаючи з 18 лютого 2020 року та виплатити позивачу недоплачену суму пенсійних виплат в сумі 1 486 486 грн 80 коп. з урахуванням вже виплачених сум пенсії за період;

- в порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі ? КАС України) встановити відповідачу строк в один місяць з дня набрання рішенням суду в цій справі законної сили для подання звіту про його виконання.

Запорізький окружний адміністративний суд рішенням від 20 лютого 2024 року позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії ГУ ПФУ в Запорізькій області з відмови ОСОБА_1 перерахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за його заявою від 17 березня 2023 року. Зобов`язав ГУ ПФУ в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% грошового утримання судді, працюючого на відповідній посаді, на підставі довідок Господарського суду Запорізької області від 05 березня 2020 року № 05-62/16, від 25 січня 2021 року № 05-62/03 та від 16 лютого 2022 року №05-62/06, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.

В решті позовних вимог відмовив.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 26 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Змінив рішення суду першої інстанції в частині викладу редакції абзацу третього резолютивної частини рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/3060/23 і цей абзац виклав в такій редакції: «Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі довідок Господарського суду Запорізької області від 05.03.2020 № 05-62/16, від 25.01.2021 № 05-62/03 та від 16.02.2022 №05-62/06, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року».

У решті рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року в адміністративній справі №280/3060/23 залишив без змін.

20 листопада 2024 року позивач подав до суду заяву у порядку статті 383 КАС України, у якій просив суд постановити окрему ухвалу, якою: визнати частково протиправним та скасувати рішення підрозділу відповідача (Центрального об`єднаного управління ПФУ міста Запоріжжя) від 06 вересня 2024 року №42 в частині встановлення позивачеві грошового утримання судді із розрахунку загального проценту розрахунку пенсії від заробітку - 50%; визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Запорізькій області щодо не вирішення питання нарахування та погашення позивачу недоплаченого довічного грошового утримання судді за період з 19 лютого 2020 року по 01 березня 2022 року в сумі 1 530 751 грн 90 коп.; зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області в повному обсязі виконати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року по справі №280/3060/23, здійснивши перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідок Господарського суду Запорізької області від 05 березня 2020 року № 05¬62/16, від 25 січня 2021 року № 05-62/03 та від 16 лютого 2022 року №05-62/06, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року та з врахуванням постанови Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 12 грудня 2016 року у справі №335/11789/16-а та рішення Запорізького окружного адміністративного від 16 жовтня 2018 року у справі №808/2591/18 про встановлення позивачеві довічно грошове утримання судді в місячному розмірі 102 157 грн 20 коп., із розрахунку загального проценту розрахунку пенсії від заробітку - 90%; зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області повністю виконати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року у справі №280/3060/23, здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченого довічного грошового утримання судді за період з 19 лютого 2020 року по 01 березня 2022 року в сумі 1 530 751 грн 90 коп.

Запорізький окружний адміністративний суд ухвалою від 25 листопада 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , яку він подав в порядку статті 383 КАС України.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 29 травня 2025 року рішення суду першої інстанції від 25 листопада 2024 року залишив без змін.

Позивач не погодився з постановами суду апеляційної інстанції від 26 серпня 2024 року та від 29 травня 2025 року і через свого представника адвоката Олійника О. С. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Оскільки на виконання вимог статті 332 КАСУ України суд встановив, що касаційна скарга ОСОБА_1 була оформлена всупереч вимогам статті 330 цього Кодексу і є підстави для застосування правил статті 169 цього самого Кодексу, тому колегія суддів суду касаційної інстанції 17 липня 2025 року винесла ухвалу про залишення цієї касаційної скарги без руху і надала десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених у її мотивувальній частині.

Зокрема, в цій ухвалі було зазначено, що скаржник супроти вимог частини другої статті 332 КАС України подав касаційну скаргу після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і назвав підстави для поновлення цього строку, які були визнані неповажними.

В ухвалі, серед іншого, мовилося про те, що скаржник не заперечував того, що знав про дату винесення Третім апеляційним адміністративним судом оскарженої постанови ? 26 серпня 2024 року, що звертається до суду з касаційною скаргою на це судове рішення несвоєчасно, тому й клопоче про поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки вважає, що пропуск строку стався з поважних причин. Щодо цього пояснював, що скаржник мав правомірні сподівання на те, що обов`язкове до виконання судове рішення відповідач як суб`єкт владних повноважень добросовісно виконає, буде діяти в межах закону і реалізує судовий присуд, орієнтуючись на преюдиційні рішення в інших справах, якими, як гадає скаржник, було беззаперечно встановлено його право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків. Але після того як суд апеляційної інстанції в своїй постанові від 29 травня 2025 року (про залишення без змін ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про визнання протиправним невиконання судового рішення в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Запорізькій області про перерахунок довічного грошового утримання), яку скаржник також оскаржив і в якій, як він вважає, суд апеляційної інстанції прямо вказав на необхідність подання нового позову на захист того самого права, стала актуальною необхідність визнати, що право скаржника не може бути захищене в рамках виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року.

В ухвалі Верховного Суду від 17 липня 2025 року ці окреслені скаржником причини пропуску строку були кваліфіковані як такі, що не містять посилань на певні об`єктивні чинники (фактори), які своєю непереборністю завадили скаржнику вчасно подати касаційну скаргу. Було визнано, що фактично скаржник не зазначає таких причин, а лише певним чином намагається пояснити мотиви (спонуки) свого запізнілого в часі (по спливу без малого одинадцяти місяців) наміру переглянути судове рішення суду апеляційної інстанції.

Далі в ухвалі було наголошено, що якщо зіставити відомості, які скаржник трактує як причини пропуску строку, з відомостями про дату постановлення оскарженого судового рішення, значним проміжком часу, що сплинув з дня його ухвалення до дня подання касаційної скарги, то їх можна визнати необґрунтованими, а звідси - неповажними для поновлення строку.

Верховний Суд, коли залишав касаційну скаргу ОСОБА_1 без руху, зазначив, що скаржник на виконання вимог частин четвертої, п`ятої статті 330 КАС України мав додати до касаційної скарги документ про сплату судового збору або, якщо вважає себе особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, мав повідомити підстави звільнення від сплати цього платежу.

ОСОБА_1 не додав до касаційної скарги документа про сплату судового збору. Водночас в своїй касаційній скарзі зазначив, що не повинен платити судовий збір [за подання цієї касаційної скарги], оскільки він не підлягає сплаті на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674- VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

Скаржник виходив з того, що відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 5 цього Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

У відповідь на такі аргументи скаржника, колегія суддів послалася на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з неправильним нарахуванням та невиплатою щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а не через право на заробітну плату. Зі змісту клопотання можна було припустити, що думку про те, що скаржник не повинен платити судового збору, останній аргументує тим, що він є позивачем у справі про щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, яке обчислюється з грошового забезпечення судді, а грошове забезпечення «наче» має схожість із заробітною платнею, що своєю чергою дозволяє трактувати цей спір як «трудовий». Верховний Суд щодо цього зазначив, що касаційне оскарження судових рішень суду апеляційної інстанції, предметом спору якого було вимоги про перерахунок та виплату щомісячного довічного утримання судді у відставці, в контексті встановлених у цій справі передумов не є спором ані про стягнення заробітної плати, ані про поновлення на роботі, з якими загадані приписи статті 5 Закону № 3674-VI пов`язують звільнення позивачів від сплати судового збору.

На виконання вимог суду та приписів суду скаржник мав сплатити судовий збір у розмірі 1 937 грн 92 коп.

ОСОБА_1 одночасно з постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року в одному процесуальному документі оскаржив і постанову того самого суду від 29 травня 2025 року, яку було винесено за наслідками судового розгляду в порядку, визначеному статтею 383 КАС України.

Верховний Суду в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху звернув увагу скаржника на те, що відповідно до пункту 28 частини першої статті 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення без задоволення заяви, поданої в порядку, визначеному статтею 383 цього Кодексу.

Частина друга статті 328 КАС України визначає, що в касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3, 4, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

З правил цієї частини статті 294 КАС України видно, що ухвали суду першої інстанції щодо залишення без задоволення заяви, поданої в порядку, визначеному статтею 383 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку не є в переліку тих, що підлягають касаційному оскарженню.

Отож, оскільки скаржник мав усунути ряд недоліків (недоробок) щодо форми та порядку подання касаційної скарги на постанову апеляційного суду від 26 серпня 2024 року, з огляду на те, що він (скаржник) обрав формат одночасного оскарження з цією постановою ще й постанову цього самого суду, яка була винесена окремо за іншими процесуальними правилами, то під час усунення зазначених вище недоліків мав зазначити також правну підставу, з огляду на яку вважає, що постанова апеляційного суду, винесена в порядку, визначеному статтею 383 КАС України, підлягає перегляду; якщо так, то яким судом і за правилами суду якої інстанції має переглядатися, чи за законом підлягає така постанова перегляду саме за правилами касаційного провадження.

Скаржник мав навести обґрунтування стосовного того, чи можуть названі в скарзі судові рішення суду апеляційної інстанції з огляду на їхні видові ознаки переглядатися одночасно, чи за подання скарги на постанову суду апеляційної інстанції, яка була винесена в порядку, визначеному статтею 383 КАС України, скаржник повинен сплачувати судовий збір.

На виконання вимог ухвали скаржник надіслав документ про сплату судового збору в запропонованому розмірі, а також додав пояснення, які би мали бути поясненням того, що строк касаційного оскарження був пропущений не через недбалість скаржника, а з об`єктивних причин, пов`язаних з поведінкою державного органу та позицією судів, яка сформувалась пізніше.

За баченням скаржника, фактична та юридична природа (характер) «об`єктивних причин, пов`язаних з поведінкою державного органу та позицією судів, яка сформувалась пізніше» така сама, як її скаржник описав в первинному клопотанні «вмонтованому» в структуру та зміст касаційної скарги.

За статтею 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу (незалежно від поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у разі, якщо касаційна скарга прокурора, суб`єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення, крім випадків подання касаційної скарги суб`єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій він не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та/або обов`язки).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржник у строк, визначений судом, не подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Із матеріалів доданих до касаційної скарги, з позиції самого скаржника, вираженої в тексті його скарги випливає, що Третій апеляційний адміністративний суд оскаржену постанову у справі, розпочатої за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, ухвалив 26 серпня 2024 року. Про дату ухвалення цього судового рішення, порядок оформлення та зміст цього судового документа скаржнику було достеменно відомо.

У матеріалах скарги нема відомостей, які би доводили протилежне, скажімо, що скаржник ОСОБА_1 з якихось причин (суб`єктивних чи об`єктивних) не знав про дату виготовлення оскарженої постанови суду апеляційної інстанції чи не відав про повноту тексту цього судового акта.

Нема документальних або іншого роду підтверджень, які би так чи так доводили (ілюстрували) існування чинників, які сковували, обмежували суб`єктивне (вольове) бажання і спроможність скаржника вчасно оскаржити судове рішення суду нижчого рівня, або були фактори (чинники) об`єктивного рівня, які своєю непереборною властивістю завадили вчасно подати касаційну скаргу особі, яка насправді хотіла її подати.

Ще раз, в матеріалах скарги таких відомостей нема, а скаржник ОСОБА_1 їх не називає. До того ж треба додати, що скаржник не вживав спроб оскаржити судове рішення впродовж тривалого відтинку часу ? без малого одинадцять місяців.

Отож, з наведених хронології та послідовності дій з часу ухвалення оскарженого рішення суду апеляційної інстанції в поєднанні із нормативними правилами, які регламентують підстави, порядок і строки здійснення касаційного оскарження та прав скаржника в касаційному провадженні, можна припустити, що ОСОБА_1 не міг не знати про те, що 26 серпня 2024 року Третій апеляційний адміністративний суд розгляне його ( ОСОБА_1 ) апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції і за наслідками цього розгляду того самого дня може ухвалити рішення про задоволення апеляційної скарги або про відмову в її задоволенні. Мав знати порядок оскарження рішення суду апеляційної інстанції.

Якщо скаржник був обізнаний з датою та змістом оскарженого рішення суду апеляційної інстанції, то відштовхуючись від означених часових рамок він мав би хоча б зовні проявити певні дії, спрямовані на своєчасне подання касаційної скарги на судове рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року. Втім цього не було зроблено.

Викладені в первинній касаційній скарзі, а потім фактично продубльовані в заяві про усунення недоліків причини (якщо стило: провина судів під час виконання, зокрема й оскарженого, судових рішень, постановлений у справі за його позовом з відомими вимогами) пропуску строку звернення з касаційною скаргою до Верховного Суду самі по собі не є свідченням неможливості своєчасного звернення до суду з цією касаційною скаргою.

Час звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права не є безмежним, воно має (повинно) відбуватися у встановлені законом процесуальні строки. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінувати учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС, певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з справді істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції починається з дня виникнення права на таке оскарження, тобто коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отож, з огляду на викладене, зважаючи на правила статті 329 КАС України та пункту 4 частини першої статті 33 КАС України, за якими, повторимося, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржник у строк, визначений судом, хоча й навів підстави для поновлення строку касаційного оскарження, але ці підстави суд визнав неповажними, Верховний Суд вважає, що передумов для відкриття касаційного провадження нема у зв`язку з тим, що скаржник пропустив строк касаційного оскарження і не навів поважних причин для його поновлення. Звідси - є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Колегія судів пам`ятає, що скаржник подав одну касаційну скаргу, в яку помістив вимоги про оскарження в одній і тій самій справі двох судових рішень суду апеляційної інстанції, ухвалених не тільки в різний час, але стосовно різних судових розсудів, один з яких стосується суті спору, а другий був зроблений за наслідками судового розгляду в порядку, визначеному статтею 383 КАС України. До того ж, щодо одного з видів судового рішення цього суду (постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року) закон встановлює умови, за яких можливе касаційне оскарження, а щодо іншого (постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2025 року) ? правила частини другої статті 328 КАС України визначають, що в касаційному порядку фактично не оскаржуються ухвали, винесені за наслідками судового розгляду в порядку, визначеному статтею 383 КАС України.

Скаржник ОСОБА_1 не скористався можливістю подати окремі касаційні скарги на ці види судових рішень суду апеляційної інстанції.

Отож, оскільки скаржник обрав формат одночасного оскарження постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року й постанови цього самого суду, яка була винесена окремо за іншими процесуальними правилами і номінально не підлягає касаційному оскарженню, то недотримання скаржником вимог процесуального закону про строк подання касаційної скарги на постанову суду апеляційної інстанції, ухваленої за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції по суті, однаковою мірою має стосуватися й інших вимог чи доводів, зазначених у такій касаційній скарзі. Тобто, якщо скаржник у строк, визначений судом, не подав заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або навів підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними, то висновки про недотримання строку касаційного оскарження як підстави для відкриття касаційного оскарження мають стосуватися касаційної скарги в цілому.

Керуючись статтями 169, 329, 330, пунктом 4 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 про перегляд постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 26 серпня 2024 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді С. Г. Стеценко

Л. В. Тацій