Справа № 420/39433/24
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить:

визнати протиправними дії НОМЕР_2 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (виплата одноразової грошової допомоги при звільненні) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби;

зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплата одноразової допомоги при звільненні) за період з 21.02.2024 по 21.08.2024 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом від 20.02.2024 №186-ос начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 , майстер-сержанта, остання штатна посада - інспектора прикордонної служби 2 категорії навідника - оператора першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування звільнено з 23.02.2024 року з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу». Станом на день звільнення відповідно до наказу від 12.09.2023 №385-ос, вислуга років становить: календарна військова 14 років 06 місяців 06 днів, пільгова військова - 07 років 00 місяців 20 днів; всього військова - 21 рік 06 місяців 26 днів. Відповідно до положень цього наказу, позивач на момент звільнення повинен був отримати: грошову компенсацію за невикористанні 43 днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, 10 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік та 3 календарних дня за 2024 рік; грошову компенсацію за 140 календарних днів невикористаної відпустки як учаснику бойових дій. Водночас, станом на день прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу НОМЕР_2 прикордонним загоном не проведено розрахунків щодо одноразової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». В той же час, позивач звільнений з військової служби із підстави, яка передбачає виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та маю відповідну календарну вислугу (14 календарних років) для нарахування зазначеної допомоги. Лише за результатом розгляду звернення позивача НОМЕР_2 прикордонним загоном внесені зміни до пункту 4 наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 20.02.2024 №186-ос, а саме доповнено абзацом: «Відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 повних календарних років служби (з 17.08.2009 по 23.02.2024)». 29 листопада 2024 року НОМЕР_2 прикордонним загоном виплачено позивачу одноразову допомогу при звільненні у розмірі 191 981,28 грн. 04 грудня 2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку. 05 грудня 2024 року позивачу надано відповідь, якою відмовлено у виплаті середнього грошового забезпечення у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні. Позивач вважає дії відповідача щодо несвоєчасного нарахування та виплати грошового забезпечення, які не отримано при звільненні, протиправними.

Ухвалою від 25.12.2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

09.01.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого останній з позовними вимогами не погоджується та просить у задоволенні позову відмовити. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 18.01.2023 № 23-ОС, ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення з 18 січня 2023 року. Згідно з наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20.02.2024 № 186-ОС, позивача, звільненого з військової служби в запас, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, з 23 лютого 2024 року. Остаточна дата проходження військової служби - 23 лютого 2024 року. При виключенні зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військовою частиною НОМЕР_1 з позивачем проведено остаточний розрахунок при звільненні та виплачено 373 893,61 грн. У зв`язку з особливостями розрахунку вислуги років та надходженням відповідних підтверджуючих документів для цього, особливостями діяльності та фінансування військової частини НОМЕР_1 в період дії правового режиму воєнного стану наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 19.11.2024 № 1316-ОС внесено зміни до пункту 4 наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 20.02.2024 № 186-ОС стосовно виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 , а саме доповнено абзацом: «Відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний в правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 повних календарних років служби (з 17.08.2009 по 23.02.2024)». На підставі внесених змін, військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та 29.11.2024 виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 повних календарних років служби, що загалом склало - 191981,28 грн.

У позовній заяві позивач не навів належних і беззаперечних доказів затримки остаточного розрахунку саме з вини відповідача, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо визнання протиправними дій та зобов`язання НОМЕР_2 прикордонний загін (військову частину НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (виплата одноразової допомоги при звільненні ) за період з 21.02.2024 по 21.08.2024 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, на думку відповідача, є безпідставними, необґрунтованими, і такими, що не підлягають задоволенню.

17.01.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача, в якій він зазначив, що не погоджується з доводами відповідача та наголошує на тому, що у відзиві на адміністративний позов відповідач не спростував аргументи позивача стосовно суті позовних вимог, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем у відзиві наводяться аргументи та факти, які не відповідають дійсним обставинам справи. Жодні додаткові обставини або посилання на додаткові докази, які спростовують доводи позивача щодо неправомірності оскаржуваного позивачем рішення, у відзиві не наводяться.

22.01.2025 року відповідачем до суду надані заперечення на відповідь на відзив, що за своїм змістом фактично є аналогічними до відзиву, відповідач наголошує на правомірності своїх дій. Вказує на те, що відповідач діяв у відповідності до вимог законів та інших нормативно-правових актів України, не порушував права та законні інтереси позивача, а тому відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 18.01.2023 № 23-ОС, ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження військової служби з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення з 18 січня 2023 року.

Наказом від 20.02.2024 № 186-ос начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України позивача, майстер-сержанта, остання штатна посада - інспектора прикордонної служби 2 категорії - навідника-оператора першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування, звільненого наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 23.01.2024 № 85-ОС, за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу», з 23 лютого 2024 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення (а.с.18-19).

Станом на день звільнення відповідно до наказу від 20.02.2024 №186-ОС, вислуга років становить: календарна військова 14 років 06 місяців 06 днів, пільгова військова - 07 років 00 місяців 20 днів; всього військова - 21 рік 06 місяців 26 днів.

За результатом розгляду звернення позивача, НОМЕР_2 прикордонним загоном внесені зміни до пункту 4 наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 20.02.2024 №186-ос, а саме: доповнено стосовно виключення позивача зі списків особового складу абзацом: «Відповідно до пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 14 повних календарних років служби (з 17.08.2009 по 23.02.2024)».

29 листопада 2024 року НОМЕР_2 прикордонним загоном виплачено позивачу одноразову допомогу при звільненні у розмірі 191981,28 грн.

Отже, станом на день виключення позивача зі списків особового складу (23.02.2024) НОМЕР_2 прикордонним загоном не проведено розрахунків щодо одноразової допомоги при звільненні в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, що передбачена Законом України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

04 грудня 2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні.

05 грудня 2024 року позивачу надано відповідь, якою відмовлено у виплаті середнього грошового забезпечення у зв`язку з несвоєчасним розрахунком при звільненні.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав і інтересів з відповідною позовною заявою до суду.

Розглядаючи даний спір, суд виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон №2011-ХІІ).

Приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).

Частиною другою, третьою статті 9 Закону №2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу відповідальності роботодавця за невчасний розрахунок при звільненні з військової служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовано положеннями спеціального законодавства.

У той же час такі питання унормовано положеннями Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України приписи спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення позивача з військової служби.

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст.117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Така редакція ст. 117 КЗпП України діє з 19.07.2022.

Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, лише 29.11.2024 року здійснено розрахунок по виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби на підставі наказу від 19.11.2024 № 1316-ос та виплачено позивачу одноразову грошову допомогу в сумі 191981,28 грн.

З огляду на вказане, суд вважає, що період затримки повного розрахунку при звільненні в частині виплати одноразової допомоги при звільненні становить з 24.02.2024 по 29.11.2024 (з наступного дня після дати виключення зі списків особового складу до дня остаточного розрахунку).

Разом з тим, згідно чинної з 19.07.2022 року редакції ст.117 КЗпП виплаті позивачу підлягає його середній заробіток (середнє грошове забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, оскільки повний розрахунок з позивачем фактично було проведено не у день його звільнення з військової служби, то позивач, відповідно до ст.117 КЗпП України, дійсно має право на виплату йому середнього заробітку за період затримки повного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Тому період затримки розрахунку при звільненні, що підлягає оплаті середнім заробітком, становить з 24.02.2024 по 24.08.2024 включно.

При цьому, позивач помилково зазначає період з 21.02.2024 по 21.08.2024, оскільки днем звільнення позивача та останнім днем служби є 23.02.2024, і в цей день відповідач повинен був провести повний розрахунок з позивачем. Тому 24.02.2024 року є першим днем періоду затримки розрахунку при звільненні. Останнім днем шестимісячного періоду є відповідне число останнього місяця цього строку, тобто 24.08.2024 року, як про це правильно зазначив відповідач у відзиві.

Тому в частині визначення періоду затримки розрахунку при звільненні, за який позивачу слід виплатити середній заробіток, позов підлягає частковому задоволенню.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників.

Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно наявної у справі довідки відповідача від 07.01.2025 року про розмір грошового забезпечення за два останні календарні місяці перед звільненням (а.с.66), розмір грошового забезпечення за грудень 2023 становить 27745,09 грн, за січень 2024 - 27843,55 грн, середньоденний заробіток складає 896,59 грн ((27745,09 грн + 27843,55 грн) / 62 дні = 896,59 грн/день).

Відповідач правильно обрахував у відзиві, що період затримки розрахунку з 24.02.2024 по 24.08.2024 становить 183 календарних дні (6+31+30+31+30+31+24).

Тому нарахуванню та виплаті позивачу підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 164 075,97 грн (896,59 грн * 183 дні = 164 075,97 грн).

При цьому суд не бере до уваги наведений відповідачем у відзиві розрахунок середнього заробітку із застосуванням принципу пропорційності з посиланням на постанову СП КАС ВС від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19, та зазначає наступне.

У постанові від 24.07.2025 року у справі № 300/8802/23 Верховний Суд зробив такі висновки.

Так, Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом № 2352-IX, яким статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV втратила чинність. Отже, судова палата вважає, що розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на статтю 117 Кодексу законів про працю України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.

Також судова палата зауважила, що наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був обґрунтований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 3248-IV не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Проаналізувавши зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Судова палата дійшла висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата дійшла висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Отже, Судова палата відступила від висновку, викладеному в постанові Верховного суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 20 червня 2024 року у справі № 120/10686/22 (на який, зокрема, посилається скаржник у касаційній скарзі), у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX.

Тому суд застосовує до спірних правовідносин останню (актуальну) правову позицію Верховного Суду щодо порядку обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 року, дати набрання чинності Законом № 2352-IX, та обчислює середній заробіток у межах шестимісячного строку, без застосування принципу пропорційності.

За викладених обставин, беручи до уваги, що позивачем не було обчислено у позові конкретної суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, з метою ефективного захисту порушених прав позивача та виключення необхідності подальшого звернення позивача до суду з позовом щодо розміру цього середнього грошового забезпечення, з огляду на те, що наведений відповідачем розрахунок не відповідає приписам законодавства та актуальним висновкам Верховного Суду, про що зазначено вище, відповідно до приписів ч.2 ст.9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, зобов`язавши відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 24.02.2024 по 24.08.2024 включно у розмірі 164 075,97 грн.

При цьому, вимога позивача про зобов`язання відповідача сплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 21.02.2024 по 21.08.2024 включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 задоволенню не підлягає як неефективний спосіб захисту порушеного права, та з помилковим визначенням періоду затримки розрахунку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За викладених обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, задовольняючи позов частково, суд зазначає лише умовне найменування відповідача військова частина НОМЕР_1 , як це зазначено в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та в зареєстрованому відповідачем електронному кабінеті в ЄСІТС, без одночасного використання дійсного найменування відповідача.

Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат не надано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 ) до військової частини НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку (виплата одноразової грошової допомоги при звільненні) з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні (виплата одноразової допомоги при звільненні) за період з 24.02.2024 по 24.08.2024 року включно у розмірі 164 075,97 грн (сто шістдесят чотири тисячі сімдесят п`ять гривень 97 копійок).

У решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається у строк тридцять днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів