Справа № 160/13330/25
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Дніпро адміністративну справу за позовною ОСОБА_1 до Держави в особі комунального закладу "Центр соціальної допомоги та підтримки Дніпропетровської обласної ради", Комунального закладу "Центр соціальної допомоги та підтримки Дніпропетровської обласної ради" про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
08 травня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Держави в особі комунального закладу "Центр соціальної допомоги та підтримки Дніпропетровської обласної ради", Комунального закладу "Центр соціальної допомоги та підтримки Дніпропетровської обласної ради" з вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідачів, що виразилася у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 інфляційних втрат за весь час прострочення сплати боргу у сумі 8992 грн. і трьох процентів річних від простроченої суми, починаючи з 19.04.2021;
- стягнути з Відповідачів на користь ОСОБА_1 за період невиплати боргу з 19.04.2021 по 20.03.2025 інфляційні втрати у сумі 5664,96 грн. та три процента річних у сумі 1070,91 грн., загалом 6722,57 гривень;
- зобов`язати Відповідачів розрахувати та здійснити виплату ОСОБА_1 інфляційних втрат за весь час прострочення боргу у сумі 8992 грн. і трьох процентів річних від простроченої суми, починаючи з моменту відмови Відповідача у задоволенні його вимог про це, а саме з 07.05.2025 до фактичного здійснення зазначених виплат.
Позов не відповідав вимогам ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 був залишений без руху. На виконання вимог ухвали позивач 15.05.2025 надав відповідну заяву.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді у період з 15.05.2025 по 23.05.2025 у творчій відпустці, розгляд заяви здійснено 26.05.2025.
Ухвалою суду від 26.05.2025 відкрито провадження у справі, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
30.06.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив в якій підтримано доводи викладені в позові та наведено посилання на рішення Верховного Суду з зазначених питань.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді у період з 14.07.2025 по 28.07.2025 у щорічній відпустці, розгляд справи здійснено 29.07.2025.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.
На виконання зазначеного рішення суду, остаточний розрахунок з позивачем комунальний заклад "Центр соціальної допомоги та підтримки Дніпропетровської обласної ради" провів 20.03.2025, здійснивши доплату у розмірі 8992 грн.
Листом від 07.05.2025 № К-152/01/536/1-01-08 відповідач відмовив позивачу у задоволенні заяви від 28.04.2025 щодо нарахування та сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми боргу, який складав 8992 грн.
Не погодившись з відмовою у виплаті щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як особі з інвалідністю ІІІ групи, відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до суду з позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити за порушення строку нарахування та виплати коштів за рішенням суду компенсацію в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми та суми індексу інфляції, суд зазначає наступне.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на ст. 625 Цивільного кодексу України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання.
Відповідно до частини першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора при цьому згідно із частиною другою статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Також, вищезазначене узгоджується з правовою позицією висловленою у постановах Верховного Суду від 30.11.2023 у справі №335/8654/20, від 28.11.2024 у справі № 335/5729/20.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, з урахуванням наведених норм, позивач має право на отримання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних в зв`язку з невчасним виконанням рішення суду за період невиплати грошових коштів на виконання судового рішення.
За таких обставин, оскільки заборгованість з виплати грошової допомоги у сумі 8992 грн. була виплачена позивачу лише 20.03.2025, тому за зверненням позивача від 28.04.2025 року, відповідач зобов`язаний був нарахувати з 19.04.2021 та виплатити інфляційні втрати та три проценти річних, проте протиправно відмовив у цьому.
Згідно з розрахунком 3% річних, нарахованих на суму заборгованості в розмірі 8992 грн. та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання, наведеним позивачем в позовній заяві, за період з 19.04.2021 року по 20.03.2025 року, інфляційні втрати за вказаний період становлять 5664,96 грн., а 3% річних складають 1057,61 грн., а всього 6722,57 грн.
Вказані розрахунки відповідачем не спростовані, сумнівів у їх обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Разом із тим, предметом спору є саме застосування наслідків неналежного виконання грошового зобов`язання, що регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України.
Проте суд зазначає, що вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити інфляційних втрати за весь час прострочення боргу у сумі 8992 грн. і трьох процентів річних від простроченої суми, починаючи з моменту відмови відповідача у задоволенні його вимог про це, а саме з 07.05.2025 до фактичного здійснення зазначених виплат - задоволенню не підлягають оскільки є такими, що заявлені на майбутнє.
Виплати коштів за рішенням суду не проводилися, питання нарахування інфляційних втрати за весь час прострочення боргу починаючи з моменту відмови відповідача у задоволенні вимог позивача, а саме з 07.05.2025 до фактичного здійснення зазначених виплат відповідачем не розглядалося, тоді як захисту в порядку КАС України підлягає лише порушене право.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з її усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, її не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем не доведено правомірності своїх дій у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 9, 72-77,139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 29 липня 2025 року.

Суддя Е.О. Юрков