Справа № 280/4047/25
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року Справа № 280/4047/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Батрак І.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним рішення, його скасування та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, відповідач 1), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі ГУ ПФУ в Запорізькій області, відповідач 2), в якому просить:

визнати незаконним та скасувати рішення відповідача 1 № 77 від 27.11.2024 відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру»;

зобов`язати відповідачів (або їх правонаступників) зарахувати до вислуги років (загального страхового стажу), що дає право на призначення пенсії за вислугу років, військову службу в період з 30.07.1999 по 20.06.2003 та військову службу в період з 01.08.2007 по 14.06.2008;

зобов`язати відповідача 2 (або його правонаступників) призначити, виплачувати довічно та щомісячно в повному обсязі та перераховувати пенсію позивачу за вислугу років із 20.11.2024 з розрахунку 90% від розміру чинної заробітної плати, яка згідно з довідками про складові заробітної плати, виданими Офісом Генерального прокурора від 20.11.2024 №21-180зп, складає 98666,07 грн, без обмеження максимального розміру заробітної плати для розрахунку пенсії, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-ХІІ від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 № 2663-ІІІ та проводити довічно, щомісячно виплати призначеної пенсії за вислугою років в повному обсязі без обмеження граничного розміру виплати пенсії та без обмежень, встановлених з 01.10.2017 Законами України №2148-VІІІ від 03.10.2017, № 1058-ІV від 09.07.2003, без обмежень, встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік чи іншими нормативно-правовими актами, з підвищенням до пенсії в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звернулася із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Однак, рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області № 77 від 27.11.2024 відмовлено у призначенні пенсії. До страхового стажу не зараховано всі періоди трудової діяльності позивача. Відповідачем 1 не зараховано період навчання в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, що підтверджується архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 16.02.2012 № 726 та відповідним атестатом НОМЕР_1 . Також не зараховано період з 01.08.2007 по 14.06.2008, під час якого позивач навчався і одночасно вже проходив військову службу як курсант військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого. Рішення про відмову у призначенні пенсії позивач вважає протиправним, оскільки вищевказані періоди підлягають зарахуванню до вислуги років, що дає право на призначення пенсії згідно з ст. 86 Закону України «Про прокуратуру».

Ухвалою судді від 26.05.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. 262 КАС України. Відповідачам запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач 2 позов не визнав, 13.06.2025 через систему «Електронний суд» надав до суду відзив (вх. №29818), в якому зауважує, що ГУ ПФУ в Запорізькій області не вчиняло жодних протиправних дій чи бездіяльності стосовно не призначення пенсії позивачу та ніяким чином не порушувало його права на пенсійне забезпечення. Наголошує, що з 15.07.2015 відсутні підстави для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789. На момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» визначено спеціальний вид пенсійного забезпечення для працівників органів прокуратури України. Відповідно до ст.86 Закону №1697 (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії за вислугу років), прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їх місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а до 01 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Тому, на момент звернення за призначенням пенсії за вислугу років 20.11.2024 право на призначення такої пенсії могло виникнути у позивача за наявності вислуги років не менше 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач 1 позов також не визнав, 16.06.2025 через систему «Електронний суд» долучив до матеріалів справи відзив на позовну заяву (вх. №29897), у якому пояснює, що розглянувши заяву та додані до неї документи, відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Дніпропетровській області 27 листопада 2024 року прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до ч.1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» за № 77 у зв`язку із тим, що у ОСОБА_1 відсутній загальний страховий стаж, який дає право виходу на пенсію за вислугу років. Наголошує, що згідно з поданими документами, на дату звернення стаж заявника за вислугу років з урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого становить 18 років 8 місяців 25 днів, в тому числі на посадах прокурорів 16 років 4 місяці 3 дні. Наведене свідчить про те, що вислуга років позивача, яка дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», на час звернення до територіального органу Пенсійного фонду України є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно вказаного Закону № 1697-VII, а тому у спірних правовідносинах відповідач 1 не порушив права ОСОБА_1 на пенсію.

16.06.2025 від позивача через систему «Електронний суд» надійшли відповіді на відзиви (вх. №29881, №29883), за змістом яких звертав увагу суд, що відзиви на позов подано зі значним пропуском 15-денного строку з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. При цьому, відповідачами 1, 2 не було подано ні заяву про продовження строку на подання відзиву (до подання відзиву), ні заяву про поновлення строку на подання відзиву (одночасно з поданням відзиву, а тому просить позов задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

20.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років у відповідності до вимог Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 27.11.2024 №77, прийнятого за принципом екстериторіальності, відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з тим, що у заявника відсутній загальний страховий стаж, який дає право виходу на пенсію за вислугу років. Вік заявника 39 років 0 місяців 5 днів. Стаж заявника за вислугу років з урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній акадмії України імені Ярослава Мудрого становить 18 років 08 місяців 25 днів, в тому числі на посадах прокурорів 16 років 4 місяці 3 дні.

Вважаючи протиправним рішення відповідача 1 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції, що діяла до 01 жовтня 2011 року) було встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ. Зокрема, змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

Починаючи з 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 за № 1697-VI.

Згідно із статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії 20.11.2024, а тому спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 01.09.2022 у справі № 380/10419/21.

За змістом оскаржуваного рішення вислуга років позивача станом на час звернення із заявою про призначення пенсії складала 18 років 08 місяців 25 днів.

Тобто вислуга років позивача є меншою від 25 років, визначених частиною 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI, що не надає позивачу право на призначення пенсії за вислугу років.

Доводи позивача, що зміни у законодавстві, які звужують зміст та обсяг існуючих прав, не повинні застосовуватися, оскільки у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII у редакції від 26 липня 2001 року, чинній до 30 вересня 2011 року, пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років суд вважає необгрунтованими.

Станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років, а тому у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII у редакції від 26.07.2001 позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років.

Отже, при прийнятті Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII не відбулося звуження змісту та обсягу існуючих прав позивача.

Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 265/6322/16-а, від 11.06.2020 у справі №265/2627/17 та від 08.11.2021 у справі № 404/5325/17, від 02.08.2022 у справі №640/3085/19.

Положеннями частини 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII чітко визначено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Щодо доводів позивача про необхідність зарахування до вислуги років (загального страхового стажу), що дає право на призначення пенсії за вислугу років, військової служби в період з 30.07.1999 по 20.06.2003, суд вказує про наступне.

З 30.07.1999 по 20.06.20003 ОСОБА_1 навчався в Київському військовому ліцеї імені Івана Богуна, що підтверджується архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 16.02.2012 № 726 та в атестатом про повну загальну середню освіту НОМЕР_1 від 21.06.2003.

Стаття 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (у редакції, що була чинною протягом строку навчання позивача) пов`язувала початок перебування на військовій службі:

а) днем прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу;

б) днем зарахування до списків особового складу військової частини (військового закладу, установи тощо) - для військовозобов`язаних і жінок, які вступають на військову службу за контрактом;

в) днем призначення на посаду курсанта (слухача) вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу;

г) днем призначення на посаду - для громадян, які прийняті на військову службу до Служби безпеки України.

Закінченням проходження військової служби вважається день, з якого військовослужбовець виключений наказом по військовій частині (військовому закладу, установі тощо) із списків особового складу.

Отже, військовий ліцей, в якому навчався позивач, не є військовим навчальним закладом в розумінні Закону № 2232-XII, тому строк його навчання не може бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в таких учбових закладах з метою підготовки до вступу у військово-навчальні заклади не можна вважати проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений у статті 2 цього Закону.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №813/3997/17.

Суд наголошує, що під час вступу до ліцею та у період навчання був неповнолітнім, та не міг бути призваний на військову службу і бути військовослужбовцем.

Слід зазначити, що Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, від 16.04.2013 у справі № 21-107а13, від 01.10.2013 у справі № 21-330а13) також неодноразово вказував, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 № 490 «Про реформу системи військової освіти» військові ліцеї були створені з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

Отже, Київський військовий ліцей імені Івана Богуна не належить до військових навчальних закладів, а навчання у ньому не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі і проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що закріплений статті 2 Закону № 2232-ХІІ.

Стосовно твердження позивача про необхідність зарахування до вислуги років (загального страхового стажу), що дає право на призначення пенсії за вислугу років, військової служби з 01.08.2007 по 14.06.2008 суд вважає за необхідне зауважити про таке.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зазначено, що навчання у військово-навчальних закладах зараховується курсантам як строкова військова служба.

За приписами частини 1 статті 11 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній станом на дату зарахування позивача на військово-юридичний факультет Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого) військову підготовку студентів вищих навчальних закладів (денної форми навчання) за програмою офіцерів запасу проходять громадяни віком до 25 років, придатні до військової служби за станом здоров`я та морально-діловими якостями.

Військова підготовка студентів вищих навчальних закладів за програмою офіцерів запасу, крім вищих медичних навчальних закладів, проводиться на добровільних засадах, є одним з основних видів навчання і включається до визначеної державою складової освіти вищих навчальних закладів як самостійний розділ.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній станом на дату зарахування позивача на військово-юридичний факультет Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого) студентам, які пройшли повний курс військової підготовки за програмою офіцерів запасу, склали встановлені іспити і атестовані до офіцерського складу, після закінчення вищого навчального закладу присвоюється відповідне первинне військове звання офіцера запасу.

Згідно з частиною 1 статті 61 Закону України «Про вищу освіту» особами, які навчаються у закладах вищої освіти, є: 1) здобувачі вищої освіти; 2) інші особи, які навчаються у закладах вищої освіти.

Відповідно до частини 2 вказаної статті здобувачами вищої освіти є:

1) студент - особа, зарахована до закладу вищої освіти з метою здобуття вищої освіти ступеня молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра;

2) курсант - особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання), військового інституту як підрозділу закладу вищої освіти і навчається з метою здобуття вищої освіти за певним ступенем та якій присвоєно військове звання рядового, сержантського і старшинського складу або спеціальне звання рядового, молодшого начальницького складу або таке звання вона мала під час вступу на навчання. Статус курсанта може надаватися окремим категоріям осіб, які навчаються у невійськових закладах вищої освіти, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Особа, яка в установленому порядку зарахована до вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання) з метою здобуття вищої освіти і має військове звання офіцерського складу або відповідне спеціальне звання середнього чи старшого начальницького складу, має статус слухача вищого військового навчального закладу (закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання).

Водночас, як вже вказано, початком проходження військової служби вважається: день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які добровільно вступають на військову службу, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Відповідно до довідки Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого від 20.07.2023 № Ж-442/268 ОСОБА_1 наказом №343-С від 31.07.2003 був зарахований студентом 1-го курсу військово-юридичного факультету №6 Академії, наказом №311-С від 14.06.2008 його було відраховано з Академії у зв`язку з закінченням навчання і отримання повної вищої освіти за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста-спеціаліста з 14.06.2008. 14.06.2008 йому було видано диплом спеціаліста НОМЕР_2 .

З військового квитка серія НОМЕР_3 від 28.11.2012 (п. 9, с. 5) вбачається, що під час цього навчання (протягом 5 курсу навчання) в період з 01.08.2007 по 14.06.2008 позивач одночасно проходив військову службу як курсант військово-юридичного факультету Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого.

Таким чином, судом встановлено, що позивач з 01.08.2007 по 14.07.2008 навчався на Військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого на посаді курсанта. Час навчання позивача прирівнюється до проходження військової служби за період з 01.08.2007 по 14.07.2008 та, як наслідок, такий стаж повинен бути зарахований повністю до його вислуги років.

Згідно з поданими документами, на дату звернення стаж заявника за вислугу років з урахуванням половини строку навчання в Національній юридичній академії України імені Ярослава Мудрого становив 18 років 8 місяців 25 днів, в тому числі на посадах прокурорів 16 років 4 місяці 3 дні, про що було зазначено у спірному рішення про відмову у призначенні пенсії за вислугу років.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки стаж позивача за вислугу років не є достатнім для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (навіть у разі зарахування навчання на Військово-юридичному факультеті Національної юридичної академії України імені Ярослава Мудрого на посаді курсанта у повному обсязі), а у період дії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII він не набув права на призначення пенсії за вислугу років, підстави для задоволення позову у суду відсутні.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому щодо решти доводів сторін слід зазначити, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами частин 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 9, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 158-Б, ) про визнання протиправним рішення, його скасування та зобов`язання вчинити певні діївідмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак