Справа № 280/415/25
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2025-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2025 року м. Дніпросправа № 280/415/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року (суддя Кисіль Р.В., повне судове рішення складено 07 квітня 2025 року) в справі №280/415/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі ГУ ПФУ) про:

визнання протиправним та скасування рішення від 20 листопада 2024 року №00 про відмову у призначенні пенсії згідно із Законом України «Про державну службу»;

зобов`язання призначити з 11 грудня 2024 року пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ в розмірі 60 відсотків від заробітку, вказаного у довідках районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 06 листопада 2024 року № 04-14/117 та № 04-14/118.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 20.11.2024 №00 про відмову ОСОБА_1 в переході з пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію згідно Закону України Про державну службу.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію згідно Закону України Про державну службу, з 11.12.2024.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення в частині відмови у задоволені позову, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області призначити їй з 11 грудня 2024 року пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ в розмірі 60 відсотків від заробітку, вказаного у довідках районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 06 листопада 2024 року № 04-14/118 та № 04-14/117.

Позивач вказує, що судом першої інстанції у зобов`язанні відповідача призначити і здійснити нарахування й виплату пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ у розмірі 60 відсотків від заробітку протиправно відмовлено.

Судом першої інстанції безпідставно змінено обраний позивачем спосіб захисту та задоволено його таким чином, що судове рішення не забезпечує ефективного захисту порушених прав позивача.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування суду першої інстанції норм матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Звертає увагу, що до 20-річного стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, зараховуються періоди роботи на посадах, які були віднесені до категорій посад державних службовців до набуття особою статусу особи місцевого самоврядування (04 липня 2001 року).

Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 працювала бухгалтером з 01 грудня 1994 року по 11 листопада 1995 року у виконавчому комітеті Заводської районної ради народних депутатів, з 13 листопада 1995 року по 22 вересня 1997 року у Заводській районній адміністрації, з 23 вересня 1997 року по 21 квітня 2011 року у виконавчому комітеті Заводської районної ради народних депутатів, з 22 квітня 2011 року по 30 квітня 2016 року - головним спеціалістом бухгалтера відділу бухгалтерського відділу та звітності районну адміністрацію Запорізької міської ради по Заводському району

Отже, стаж роботи ОСОБА_1 на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, обчислюється з 01 грудня 1994 року по 03 липня 2001 року і становить 6 років 7 місяців 2 дні, тому для переведення позивача з пенсії за віком на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» відсутні підстави.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд доходить до висновку, що апеляційні скарги не можуть бути задоволені з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та з 10.02.2023 отримує пенсію за віком відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

12.11.2024 ОСОБА_1 через веб-портал Пенсійного фонду України звернулась за переведенням на пенсію відповідно до Закону України Про державну службу, оскільки досягла 60-річного віку, мала більше 30 років загального стажу та вважала, що станом на 01.05.2016 мала більше 20 років стажу державної служби.

Заява позивача за принципом екстериторіальності розглянута ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №00 від 20.11.2024 відмовлено ОСОБА_1 в переведені на інший вид пенсії, оскільки до стажу державного службовця враховано лише 6 років 7 місяців 2 дні за період роботи з 01.12.1994 по 03.07.2001, водночас, відмовлено у зарахуванні до нього періодів роботи в органах місцевого самоврядування з 04.07.2001.

Стаж державної служби ОСОБА_1 , набутий до 01.05.2016, у розмірі більше ніж 21 рік підтверджується записами її трудової книжки НОМЕР_1 від 26.04.1982, за такі періоди роботи:

з 01.12.1994 по 11.11.1995 на посаді бухгалтера у виконавчому комітеті Заводської районної ради народних депутатів;

з 13.11.1995 по 22.09.1997 на посаді бухгалтера у Заводській районній адміністрації;

з 23.09.1997 по 21.04.2011 на посаді бухгалтера у виконавчому комітеті Заводської районної ради народних депутатів;

з 22.04.2011 по 30.04.2016 на посаді головного спеціаліста бухгалтера відділу бухгалтерського відділу та звітності районну адміністрацію Запорізької міської ради по Заводському району.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вищезазначені роботи позивача з 04.07.2001 по 30.04.2016 відповідачем протиправно не враховано у стаж її роботи на посадах державної служби.

Суд першої інстанції вважав вимоги позивача про нарахування та виплату їй пенсії в розмірі 60 відсотків від заробітку, вказаного у довідках районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 06.11.2024 №04-14/117 та №04-14/118, передчасними, вказавши, що відповідач ще не надавав оцінки зазначеним довідкам та зазначеним у них відомостям, щодо відповідності їх вимогам чинного законодавства, відповідач ще не ухвалював рішення щодо переведення позивача з пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на пенсію згідно Закону України Про державну службу на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при здійсненні такого переведення будуть порушені.

Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд визнає приведені висновки обґрунтованими, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Запорізькій області та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ОСОБА_1 12 листопада 2024 року подано до територіального органу Пенсійного фонду заяву про призначення пенсії за нормами Закону України «Про державну службу».

За принципом екстериторіальності програмним забезпеченням Пенсійного фонду України визначено структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу, - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області №00 від 20 листопада 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в переведенні з пенсії за віком на пенсію за віком за нормами Закону України «Про державну службу».

Підставою для відмови у призначенні пенсії за нормами Закону України «Про державну службу» є відсутність у позивача стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, оскільки стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, станом на 01 травня 2016 року складає 6 років 7 місяців 2 дні за період роботи з 01 грудня 1994 року по 03 липня 2001 року, водночас, відмовлено у зарахуванні до нього періодів роботи в органах місцевого самоврядування з 04 липня 2001 року.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII (далі Закон № 3723-ХІІ) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пунктом 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) передбачено, що Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Відповідно до пункту 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відтак, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом №889-VIII) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні» положення Закону України №889-VIII, та мають передбачені частиною першою статті 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічні висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 822/524/18, у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 687/545/17.

За положеннями пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283, діючого до набрання чинності Законом № 889-VIII, (далі - Порядок № 283) до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №229 від 25 березня 2016 року, (далі - Порядок № 229) до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Пунктом 6 Порядку № 229 встановлено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" № 889-VIII від 10 грудня 2015 року обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Згідно з пунктом 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Судом встановлено, що стаж державної служби Швець Н. П., набутий до 01 травня 2016 року, становить більше ніж 21 рік та підтверджується записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 :

з 01.12.1994 по 11.11.1995 на посаді бухгалтера у виконавчому комітеті Заводської районної ради народних депутатів;

з 13.11.1995 по 22.09.1997 на посаді бухгалтера у Заводській районній адміністрації;

з 23.09.1997 по 21.04.2011 на посаді бухгалтера у виконавчому комітеті Заводської районної ради народних депутатів;

з 22.04.2011 по 30.04.2016 на посаді головного спеціаліста бухгалтера відділу бухгалтерського відділу та звітності районну адміністрацію Запорізької міської ради по Заводському району.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року № 2493-III (далі - Закон №2493-ІІІ) в органах місцевого самоврядування встановлюються такі категорії посад, зокрема:

шоста категорія - посади керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад;

сьома категорія - посади радників, консультантів секретаріатів районних у містах рад, спеціалістів виконавчих органів районних у містах, міських (міст районного значення) рад, спеціалістів виконавчих органів сільських, селищних рад.

Отже, враховуючи приведене правове регулювання спірних правовідносин та установлені фактичні обставини справи, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що період роботи позивача з 04 липня 2001 року по 30 квітня 2016 року в органах місцевого самоврядування відповідачем протиправно не враховано у стаж її роботи на посадах державної служби.

Оскільки позивач має стаж державної служби більше 20 років, на день звернення із заявою про переведення на пенсію за нормами Закону України «Про державну службу» досягла 60-річного віку, є правильним висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, пунктів 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, тому рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії є протиправним та правомірно скасовано судом першої інстанції.

Враховуючи протиправність рішення про відмову у переведенні позивача на пенсію державного службовця, суд першої інстанції дійшов також обґрунтованого висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача перевести позивача з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу», починаючи з дня звернення 11 грудня 2024 року.

Доводи апелянта-відповідача зводяться до тверджень про відсутність у позивача права на призначення пенсії за Законом України «Про державну службу», оскільки стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, станом на 01 травня 2016 року складає 6 років 7 місяців 2 дні та спростовані приведеними висновками суду.

Стосовно обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права суд зазначає наступне.

Статтею 37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Аналогічно пунктом 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року №622, (далі - Порядок №622) визначено, що пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Позивачем для цілей визначення розміру пенсії надано відповідачу довідка районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району від 06 листопада 2024 року №04-14/117 та №04-14/118 про складові заробітної плати для призначення пенсії.

Суд зауважує, що відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії за Законом України «Про державну службу» з підстав відсутності у позивача такого права.

Відтак, відповідачем на час звернення позивача до суду з цим позовом не призначена пенсія за Законом України «Про державну службу», не надавалась оцінка довідкам про складові заробітної плати щодо відповідності їх вимогам законодавства.

Відтак, на час вирішення судом першої інстанції цього спору права позивача щодо обчислення розміру пенсії державного службовця не є порушеними.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень, за загальним правилом, не є самостійною підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є, серед іншого, доведеність порушення прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася до суду, суб`єктивного матеріального чи нематеріального блага (законного інтересу) або законного інтересу, який, на думку цієї особи, підлягає захисту.

Отже, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, права якої порушені цим рішенням.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи щодо особи дійсно має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем. При цьому обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Таким чином, обов`язковою умовою надання правового захисту адміністративним судом є наявність порушення дією, рішенням або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально вираженого права чи інтересу особи, яка стверджує про їх порушення; вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному та нематеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання адміністративного судочинства.

Вищенаведені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 квітня 2012 року у справі № 21-1115во10, Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 815/5585/15, Верховного Суду, що міститься, зокрема, у постановах від 15 серпня 2019 року у справі № 822/450/16, від 10 лютого 2021 року у справі № 640/14623/20, від 18 березня 2021 року у справі № 826/3932/17, від 19 травня 2021 року у справі № 826/13229/16, від 21 грудня 2021 року у справі № 370/2759/18, від 14 лютого 2022 року у справі № 210/3729/17 та від 28 липня 2022 року у справі № 640/31850/20, від 22 серпня 2019 року у справі № 288/1557/16-а, від 18 серпня 2022 року у справі № 540/421/21, від 09 квітня 2024 року в справі № 180/1173/16-а.

Оскільки права позивача в частині обчислення розміру пенсії не є порушеними на час вирішення справи судом першої інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, встановлених цим пунктом, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року в справі № 280/415/25 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року в справі № 280/415/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 30 липня 2025 року та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Повне судове рішення складено 30 липня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко