Справа № 160/7752/25
Суддя: Ремез Катерина Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 липня 2025 рокуСправа №160/7752/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ремез К.І.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
13.03.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з вимогами про:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 відповідно до диплому від 01.03.1984 серії НОМЕР_1 , період роботи на території Литовської Республіки з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993, період підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 до загального страхового стажу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та здійснити призначення пенсії за віком з моменту виникнення права, тобто з 27.01.2025.
Позивач вважає, що відповідач-1 протиправно не зарахував до страхового стажу наступні періоди:
- період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984. Відмовлено через невідповідність прізвища « ОСОБА_2 » у дипломі російській сторінці паспорта « ОСОБА_3 ». Позивач стверджує, що диплом серії НОМЕР_1 від 01.03.1984 та виписка до нього містять усі необхідні відомості про навчання, підписи та печатку. Також трудова книжка позивачки містить запис про навчання у Вільнюському ТУ-47 у цей період. Позивач посилається на норми Порядку № 22-1, які зобов`язують Пенсійний фонд витребовувати додаткові документи та надавати допомогу особам у їх отриманні, та вважає, що відповідач-1 не здійснив належних дій для підтвердження стажу, поклавши тягар доведення на позивача.
- періоди роботи на території Республіки Литви з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993. Відмовлено через відсутність підтвердження компетентними органами Республіки Литви (формуляр ІЛ7ЛА 5). Позивач зазначає, що її трудова книжка містить записи про роботу на території Литовської ССР у зазначені періоди. Згідно з Договором про соціальне забезпечення між Україною та Литовською Республікою від 23.04.2001 (з урахуванням змін від 29.09.2022), страховий стаж, набутий до 01.01.1992 на території колишнього СРСР (включно з Литовською РСР), зараховується для призначення пенсії в Україні компетентною установою тієї Сторони, на території якої особа проживає в момент звернення за призначенням пенсії. Отже, вимога про надання формуляра ІЛ7ЛА 5 для стажу, набутого до 01.01.1992, є необґрунтованою;
- період підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.08.2005 по 31.12.2005. Відмовлено через відсутність інформації про сплату страхових внесків. Позивач посилається на Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV та Закон України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ, а також Постанову КМУ №637 від 12.08.1993, які визначають порядок зарахування стажу, набутого до 01.01.2004.
Позивач стверджує, що дії відповідача-1 є протиправними, порушують статті 19, 22, 46, 92 Конституції України та право на соціальний захист.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 відкрито провадження у адміністративній справі; справу №160/7752/25 призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) з 14.04.2025.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Відповідачі не скористались своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами справи.
Суддя Ремез К.І. перебувала у відпустці з 15.04.2025 по 16.04.2025, з 21.04.2025 по 23.05.2025, з 27.05.2025 по 13.06.2025, з 17.06.2025 по 24.06.2025.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Судом встановлено, що 23.01.2025 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (відповідач-1), діючи за принципом екстериторіальності, розглянуло заяву.
Рішенням відповідача-1 від 17.02.2025 № 71 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу.

Відповідно до рішення, до страхового стажу не зараховано:

- період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 (через невідповідність прізвища у дипломі прізвищу в паспорті);

- періоди роботи з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993 (через відсутність підтвердження компетентними органами Республіки Литви);

- період підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 (відсутність інформації про сплату внесків);

- періоди підприємницької діяльності з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.08.2005 по 31.12.2005 (відсутність інформації про сплату внесків у реєстрі застрахованих осіб).

Матеріали справи містять копію диплому серії НОМЕР_1 від 01.03.1984, виданого на ім`я « ОСОБА_4 » (рос.), та виписку до нього. Диплом підписаний посадовими особами та має печатку.

Трудова книжка позивачки (серії НОМЕР_3 від 13.03.1984) містить записи про навчання у Вільнюському ТУ-47 з 01.09.1982 по 01.03.1984 та про роботу на території Литовської ССР у зазначені періоди.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зазначає наступне.

Щодо зарахування періоду навчання - відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ та пункту 1 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи (включно з періодами навчання), є трудова книжка. У разі відсутності трудової книжки або відповідних записів, стаж підтверджується іншими документами, виданими за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пункт 8 Порядку №637 передбачає, що період навчання підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

У цій справі позивач надав копію диплому серії НОМЕР_1 від 01.03.1984 та виписку до нього, які містять відомості про період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984, підписи посадових осіб та печатку навчального закладу. Крім того, трудова книжка позивачки містить запис про цей період навчання.

Доводи відповідача-1 щодо неможливості зарахування періоду навчання через розбіжність у прізвищі (« ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_3 ») є необґрунтованими. Пенсійний фонд, згідно з частиною 3 статті 44 Закону №1058-IV та пунктами 1.8, 3.3 Порядку №22-1, зобов`язаний витребовувати додаткові документи та надавати допомогу заявнику в їх отриманні. В цьому випадку, наявність диплому та відповідного запису в трудовій книжці є достатнім підтвердженням факту навчання та його періоду. Незначні розбіжності у написанні прізвища, особливо якщо інші дані (ім`я, по батькові, дата народження) збігаються, не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні стажу, особливо враховуючи, що ці документи були видані давно і за межами України. Покладання на Позивача тягаря доведення таких обставин, які можуть бути перевірені Пенсійним фондом шляхом відповідного запиту, є протиправним.

Суд погоджується з позицією позивача, що неналежне оформлення документів з вини навчального закладу не може позбавляти особу її конституційного права на соціальний захист. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 21.02.2018 у справі № 687/975/17, від 18.11.2022 у справі № 560/3734/22 та від 04.07.2023 у справі № 580/4012/19.

Щодо зарахування періодів роботи на території Литовської Республіки - статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 встановлено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Копія трудової книжки позивачки містить записи про її роботу на території Литовської ССР у періоди з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990 та з 13.11.1990 по 12.10.1993. Загальний стаж роботи на території Республіки Литва, набутий Позивачем, становить 9 років 25 днів.

Відносини щодо пенсійного забезпечення між Україною та Литовською Республікою регулюються Договором про соціальне забезпечення від 23.04.2001 (набув чинності з 08.02.2002) з урахуванням Угоди про внесення змін і доповнень до цього Договору від 29.09.2022.

Згідно з частиною другою статті 33 Договору, за весь страховий (трудовий) стаж, накопичений до 1 січня 1992 року на території колишнього СРСР, зобов`язання по наданню зацікавленій особі пенсії відповідно до чинного законодавства приймається Стороною, на території якої ця особа проживає в момент звернення за призначенням пенсії.

Угода від 29.09.2022 доповнила Договір визначенням поняття «радянський стаж» як періоду до 01.06.1991 року на території колишнього СРСР, за винятком територій України та Литовської Республіки. Проте, важливою залишається норма статті 33 Договору, яка регулює зарахування стажу, набутого до 01.01.1992 на території колишнього СРСР, тобто до моменту розпаду СРСР та утворення незалежних держав.

Оскільки всі зазначені періоди роботи позивачки на території Литовської РСР припадають на час до 01.01.1992 року, вони повинні бути зараховані для призначення пенсії в Україні згідно з українським законодавством та умовами зазначеного Договору. Вимога Пенсійного фонду про надання формуляру ІЛ7ЛА 5 для підтвердження стажу, набутого до 01.01.1992, є безпідставною, оскільки такий стаж підлягає зарахуванню за місцем проживання особи в момент звернення.

Щодо зарахування періодів підприємницької діяльності - щодо періодів підприємницької діяльності з 01.04.2003 по 31.12.2003 та з 01.01.2004 по 30.06.2005, з 01.08.2005 по 31.12.2005, відповідач-1 відмовив у їх зарахуванні через відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (частина 1 статті 24) передбачено, що страховий стаж це період, протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак, абзацом 1 частини 4 статті 24 Закону №1058-IV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом (тобто до 01.01.2004), зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Для періоду з 01.04.2003 по 31.12.2003, який повністю припадає на період до 01.01.2004, застосовуються норми законодавства, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV. Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ та Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за її відсутності інші документи. Якщо позивач надала документи, що підтверджують її реєстрацію як фізичної особи підприємця та/або сплату внесків до соціальних фондів за цей період, такий стаж має бути зарахований.

Судом встановлено на підставі Листа Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №1437/6/04-36-24-12-13 від 09.01.2025, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність у період з 17.01.1999 по 31.10.2018 на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, шляхом сплати єдиного внеску.

За загальним правилом, до 01.01.2004 для фізичної особи-підприємця важливим є факт здійснення підприємницької діяльності та сплата відповідних внесків до Фонду соціального страхування, які тоді зараховувалися до трудового стажу.

Щодо періодів з 01.01.2004 періоди припадають на дію Закону №1058-IV. З цього часу страховий стаж обчислюється виключно за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, на підставі сплачених страхових внесків. Якщо в реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату внесків за ці періоди, то відповідно до чинного законодавства, Пенсійний фонд правомірно не зарахував їх до страхового стажу. Проте, позивач має право надати додаткові докази сплати внесків за ці періоди, якщо вони існують.

Враховуючи відсутність відзиву від відповідачів та їх мовчання щодо всіх аргументів позивача, суд вважає, що Пенсійний фонд не надав належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача щодо неправомірного незарахування періодів навчання та роботи в Литві. Щодо періодів підприємницької діяльності, суду не надано достатньо інформації для повної оцінки. Однак, враховуючи, що саме на Пенсійний фонд покладено обов`язок сприяти особі в отриманні необхідних документів (п. 3.3 Порядку № 22-1), відповідач мав вчинити відповідні дії.

Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984 та періоди роботи на території Литовської Республіки (з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993) мають бути зараховані до страхового стажу позивача. Зарахування цих періодів суттєво збільшить загальний страховий стаж позивача та може забезпечити їй право на призначення пенсії.

Щодо періодів підприємницької діяльності, суд зазначає, що за період до 01.01.2004 їх зарахування можливе за наявності відповідних документів, а за періоди після 01.01.2004 за наявності інформації про сплату внесків у реєстрі застрахованих осіб. Оскільки відповідач не надав жодних аргументів або доказів на спростування, суд вважає за необхідне зобов`язати його повторно розглянути заяву позивача, врахувавши всі надані документи та вимоги законодавства.

Довідка про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності. Згідно зі змінами, внесеними до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 № 637), періоди діяльності ФОПа із застосуванням спрощеної системи оподаткування (у тому числі із застосуванням фіксованого податку) з 01.01.1998 по 31.12.2003 зараховуються до стажу за довідкою про реєстрацію як ФОПа.

Отже, рішення відповідача-1 від 17.02.2025 №71 є протиправним та підлягає Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 17.02.2025 №71 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2025 про призначення пенсії за віком, зараховуючи до її страхового стажу наступні періоди: період навчання з 01.09.1982 по 01.03.1984; періоди роботи на території Республіки Литви з 12.03.1984 по 13.03.1985, з 18.03.1985 по 10.05.1990, з 13.11.1990 по 12.10.1993 з урахуванням висновків суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (адреса: 29013, м. Хмельницький, вул. Гната Чекірди, 10, ) документально підтверджені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.І. Ремез