Справа № 120/2445/25
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

29 липня 2025 р. Справа № 120/2445/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Юлії Миколаївни, розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області про стягнення середнього заробітку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2010 по 06.06.2018 у розмірі 137641,85 грн.

Ухвалою від 03.03.2025 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків останньої.

Ухвалою від 18.03.2025 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

31.03.2025 через підсистему "Електронний суд" стороною відповідача до суду подано відзив на адміністративний позов. За змістом якого просить відмовити у задоволенні адміністративного позову з підстав пропуску місячного строку звернення до суду позивачем, а саме зазначає, що про порушене право позивачу стало відомо 30.05.2018. Тому місячний строк звернення до суду для позивача закінчився 02.06.218. Втім, до суду з вимогами щодо виплати середнього заробітку позивач звернувся лише 03.07.2018, тобто з порушенням встановленого законом місячного строку звернення до суду.

Водночас, по суті спірних правовідносин та заявлених позовних вимог, стороною відповідача свою позицію не висловлено.

У свою чергу, щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду слід звернути увагу на тому, що відповідному питанню вже надано оцінку судом в ухвалі про відкриття провадження у справі від 18.03.2025, а тому не потребує додаткового дослідження

04.04.2025 через підсистему "Електронний суд" стороною відповідача до суду подано клопотання, яким зауважує на помилковому зазначенні у відзиві стосовно представника відповідача.

08.04.2025 через підсистему "Електронний суд" позивачем до суду подано заперечення на відзив, наголошує, що право на повторний позов у нього виник 31.01.2025 року, коли отримав копію постанови КЦС у складі Верховного Суду від 20.11.2024 по попередній справі № 142/616/18. Крім того, зазначає, що остаточний розрахунок з позивачем стороною відповідача було проведено саме 06.06.2018 року, а не, як помилково зазначає представник відповідача, 28.05.2018.

10.04.2025 через підсистему "Електронний суд" стороною відповідача до суду подано заперечення на відповідь позивача, що за змістом відповідає доводам, викладеним відповідачем у відзиві на адміністративний позов.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Наказом від 25.03.2010 № 16 позивача звільнено за згодою сторін. Однак, у зв`язку із зміною розміру заробітної плати з 01.01.2010 позивачу донараховано за січень-березень 2010 заробітна плата в розмірі 177,49 грн., однак було не донараховано заробітну плату в розмірі 30,00 грн.

В подальшому, не погоджуючись з несвоєчасною виплатою заробітної плати, позивач звернувся до Піщанського районного суду щодо виплати такої.

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 21.03.2018 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити заборговану заробітну плату за січень 2010 року в сумі 30,00 грн., яке було виконано відповідачем 29.05.2019.

В подальшому, рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 02.12.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 30000 грн. середнього заробітку.

Однак, постановою Вінницького апеляційного суду від 03.03.2022 рішення суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач оскаржив в касаційному порядку постанову Вінницького апеляційного суду від 03.03.2022.

Постановою від 21.11.2024 Верховний Суд залишив без задоволення скаргу позивача, а постанову апеляційного суду без змін.

Копію постанови касаційної інстанції від 20.11.2024, надіслана позивачу супровідним листом Верховного Суду від 20.01.2025, яку позивач отримав 31.01.2025, відповідно до відомостей поштового відправлення.

Надаючи оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями частини 2 статті 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якою під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Підсумовуючи викладене, суд зауважує, що право позивача на отримання 30,00 грн, тобто недонарахованої заробітної плати було поновлено та у зв`язку із чим, виплачено відповідачем на картковий рахунок, що підтверджується платіжним дорученням № 63 від 29.05.2018, у якому зазначено, що виплату здійснено на виконання рішення Піщанського районного суду від 21.03.2018.

Отже, одночасно з нарахуванням суми недоплаченої заробітної плати у відповідача виник обов`язок перед позивачем щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь період затримки до дня фактичного розрахунку, однак такого проведено не було.

У зв`язку із зазначеним, у межах даних правовідносин слід керуватися нормами, з яких випливає, що у разі непроведення з вини уповноваженого органу розрахунку з працівником у строк, передбачений статтею 116 Кодексу законів про працю України, виникають підстави для відповідальності, передбаченої статтею 117 цього ж Кодексу, а саме: обов`язку виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

При цьому ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати не звільняє роботодавця від відповідальності за статтею 117 КЗпП України, тобто від обов`язку виплатити середній заробіток за весь період затримки у розрахунку при звільненні, до моменту фактичного виконання цього обов`язку.

Водночас, встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Отже, для розрахунку суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні судом враховується сума середньоденного грошового забезпечення позивача, кількість днів затримки, а також частка виплаченої суми позивачу в порівнянні із сумою, яка була виплачена під час звільнення позивача.

Таким чином, період за який необхідно здійснити нарахування середнього заробітку становить з 29.05.2010 по 06.06.2018, що загалом становить 8 років 0 місяців 9 днів (при цьому кількість робочих днів складає 2055).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки № 07-05/868 від 02.03.2020, виданої УПСЗН Піщанської районної Державної адміністрації, за січень 2010 позивачем відпрацьовано - 16 днів та виплачено заробітну плату в сумі - 1058,20 грн; за лютий 2010 позивачем відпрацьовано - 16 днів та виплачено заробітну плату в сумі - 1080,89 грн, що загалом становить за 32 дні - 2139,09. При цьому середньоденний заробіток позивача становить - 66, 84 (1058,20+1080,89)/32.

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в цьому разі становить 137 356, 20 грн. (66,84 грн. х 2055 робочих днів).

Разом з тим суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплачених при звільненні сум (30,00 грн.), з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 137 356,20 грн., адже така істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Таким чином, вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у спірних правовідносинах суд застосовує принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 Кодексу законів про працю України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (постанова від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати наступне (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За таких обставин, необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Отже, враховуючи чинне правове регулювання та правові висновки Верховного Суду у цій справі, суд визначає розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з урахуванням принципу співмірності, який полягає у порівнянні суми затриманої виплати із сумарним середнім заробітком за відповідний період затримки.

Таким чином, обчислення необхідно здійснювати у такий спосіб:

1) кількість днів затримки розрахунку 2055 робочих днів;

2) затримана до виплати сума 30,00 грн

3) середньоденне грошове забезпечення 66,84 грн, ця сума отримана наступним чином: (1058,20+1080,89)/32.

4) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню: 66,84 грн * 2055 днів = 137 356, 20 грн.

5) для застосування принципу співмірності слід затриману до виплати суму (30,00 грн) розділити на розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (137 356,20 грн), що складає 0,021;

6) як наслідок, співмірним є стягнення на користь позивача зменшеного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до цього відсоткового значення: 66,84*0,021*2055=2884,48 грн, яку з урахуванням її розміру доцільно прирівняти до затриманої до виплати суми, тобто 30,00 грн.

У зв`язку із зазначеним, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 2884,48 грн з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Суд дійшов висновку про обрання належного захисту порушеного права позивача з врахуванням статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 2884,48 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат у цій справі не присуджується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.05.2010 по 06.06.2018 року у розмірі 2884,48 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач: Управління соціального захисту населення Тульчинської районної державної адміністрації (вул. М. Леонтовича, 1, м. Тульчин, Вінницька область, 23600, )

Рішення суду складено: 29.07.2025.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна