Справа № 620/6687/25
Суддя: Марія ДУБІНА
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 року Чернігів Справа № 620/6687/25

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Дубіної М.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

11.06.2025 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом (зареєстрований у суді 12.06.2025), у якому просить:

визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі Управління ДМС в Чернігівській області, ДМС України, відповідно) від 10.03.2025 №31 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 19.05.2025 №04-25 про відхилення скарги на рішення Управління ДМС в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Управління ДМС України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує на протиправність оспорюваних рішень, через те, що відповідачі не встановили об`єктивно та в повному обсязі обставини, які надають йому право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, оскільки суб`єктивна сторона його побоювань полягає у тому, що його будуть переслідувати через його політичні переконання, а об`єктивну сторону його побоювань підтверджує інформація про країну походження.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіною М. М. від 17.06.2025 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Управлінням ДМС України в Чернігівській області подано відзив на позовну заяву, у якому він, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказує на правомірність свого рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач не надав достатніх та переконливих доказів на підтвердження його політично-активної діяльності в соціальних мережах, зокрема він не зміг детально пояснити, що саме він висвітлює у своїх соціальних мережах, обмежившись лише загальними поясненнями (ситуація на фронті та донати на армію), на підтвердження чого надав знімки екрану з публікаціями, з яких неможливо встановити будь-який взаємозв`язок із обліковими записами позивача та з його особою, тому відсутні підстави вважати, що оприлюднення інформації на наданих позивачем знімках екрану здійснювалось саме на його власних сторінках соціальних мереж. Окрім того позивач повідомив, що його облікові записи в соціальних мережах закриті для загального перегляду та доступні лише його знайомим і друзям, пояснивши це побоюваннями бути виявленим російськими ботами чи представниками рф, що спростовує його твердження про політичну-активну діяльність у мережі Інтернет та свідчить про відсутність підстав вважати, що інформація із соціальних мереж позивача може бути використана для встановлення його особи. Повідомлена позивачем інформація щодо здійснення ним волонтерської діяльності містить суттєві розбіжності, зокрема під час співбесід позивач надав суперечливі відомості щодо його належності до волонтерської організації, та не зміг назвати назву цієї організації, її керівників, напрямки її діяльності. Твердження позивача щодо благодійних внесків до волонтерських організацій на підтримку Збройних сил України не підтверджені належними доказами, оскільки з наданих ним квитанцій грошових переказів на імена різних осіб неможливо встановити їх призначення. При перевірці обґрунтованості тверджень позивача про загрозу його переслідувань у зв`язку з проходженням військової служби батьком на підставі наданих позивачем документів встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу у складі Збройних сил України. Разом з тим, відповідно до повідомлених позивачем відомостей та наданої копії військового квитка, його батько брав участь у бойових діях проти російської федерації, починаючи ще з 2015-2016 років. Як було встановлено з матеріалів особової справи позивача, у той же період, коли його батько воював у зоні АТО та ООС, а також пізніше, позивач неодноразово перебував у російській федерації без будь-яких негативних наслідків для себе, зокрема, позивач повідомив, що випадків переслідування або будь-яких інших проблем під час його проживання в російській федерації у нього не було. Він не піддавався тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню, до нього не застосовувалося фізичне чи психологічне насильство, він не викликався на допити, безперешкодно отримав паспорти для виїзду за кордон та неодноразово використовував їх для поїздок у рф. З огляду на вищевикладене, твердження щодо загрози переслідування позивача за політичні переконання не підтверджуються жодними доказами та спростовуються фактами неодноразового відвідування ним російської федерації після початку її військової агресії проти України у 2014 році. Натомість посилання позивача на відомості щодо загальної ситуації з дотриманням прав людини в російській федерації самі по собі не можуть слугувати підтвердженням наявності загрози переслідувань особисто для нього.

ДМС України заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позовну заяву, вказує на правомірність прийнятого нею рішення наводить ті ж самі мотиви, що й Управління ДМС України в Чернігівській області, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , є громадянином російської федерації, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

03.08.2017 позивачем отримано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 .

15.03.2016 позивачем отримано посвідчення водія № НОМЕР_3 .

20.06.2024 ОСОБА_1 затримано працівниками Державної прикордонної служби України під час спроби незаконного перетину держаного кордону України на виїзд до Угорщини поза пунктами пропуску через державний кордон.

21.06.2024 рішенням Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби України № 18 скасовано позивачу дозвіл на імміграцію на підставі пункту 5-5 частини першої статті 12 Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію», оскільки його затримано під час спроби незаконного перетинання державного кордону України, та скасовано видану на підставі цього дозволу посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 03.08.2017.

21.06.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення про примусове видворення позивача за межі території України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.06.2024 у справі 303/5363/24 затримано громадянина російської федерації ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення за межі території України строком 6 (шість) місяців, а саме до 20.12.2024.

29.07.2024 Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні засобами системи електронного документообігу «Мегаполіс» звернувся до Управління Державної міграційної служби України із листом, щодо звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та доданими до неї додатками.

Листом від 15.08.2024 № 7401.6-4597/74.2-24 Управління ДМС України в Чернігівській області розглянув звернення від 29.07.2024. Позивачу надано роз`яснення стосовно передбаченого законодавством порядку та строків звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та повернуто вищезазначену заяву-анкету.

Бездіяльність Управління ДМС в Чернігівській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.07.2024 була предметом судової ревізії у справі № 620/12168/24, за результатом якої Чернігівський окружний адміністративний суд рішенням від 31.10.2024, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2025, позов ОСОБА_1 задовольнив:

визнав протиправною бездіяльність Управління ДМС України в Чернігівській області щодо неприйняття заяви та рішення за результатами розгляду заяви громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.07.2024;

зобов`язав Управління ДМС України в Чернігівській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI) та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ Україні від 07.09.2011 № 649 та надати рішення за результатами розгляду заяви від 29.07.2024.

На виконання рішення суду у справі № 620/12168/24 Управління ДМС у Чернігівській області 17.02.2025 було прийнято до розгляду заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вчинено процедурні дії, які передбачені частиною дванадцятою статті 7 Закону № 3671-VI.

За результатом розгляду справи № 2025С01 заявника ОСОБА_1 посадовою особою Управління ДМС України в Чернігівській області складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.03.2025 на підставі аналізу наявних у справі № 2025С01 матеріалів та письмового висновку головного спеціаліста сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України в Чернігівській області, керуючись статтею 8 Закону № № 3671-VI Управлінням ДМС у Чернігівській області було прийнято рішення у формі наказу № 31 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина російської федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

11.03.2025 працівниками Чернігівського ПТПІ було вручено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується листом № 7477.5/73-25 від 11.03.2025 та розпискою від 11.03.2025.

13.03.2025 позивач звернувся до ДМС України із скаргою на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

16.05.2025 посадовою особою ДМС України складено висновок за результатами розгляду скарг на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19.05.2025 ДМС України прийнято рішення № 04-25 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27.05.2025 Управління ДМС у Чернігівській області листом № 7401.6-2815/74.2-25 надіслало на адресу Чернігівського ПТПІ повідомлення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для вручення позивачу.

ОСОБА_1 , вважаючи протиправними рішення відповідачів про відмову про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, звернувся до суду з цим позовом.

Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу на те, що вжите законодавцем формулювання «на підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; «у межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення та вчиняти дії відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; «у спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом № 3671-VI.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI).

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Пунктами 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі Керівництва) встановлено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, має вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань відповідно до переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Згідно із пунктом 195 Керівництва, в кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру встановлення статусу біженців (перевіряючий), має оцінити всі доводи і достовірність тверджень заявника.

Відповідно до пунктів 5, 6 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 16.12.1998 встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного.

Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обов`язок надати докази на користь висловлених фактів має назву «обов`язок доказування». У відповідності із загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює твердження.

У заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби у правдивості своїх фактичних тверджень (висновки Верховного Суду в постановах від 29.01.2024 у справі № 520/8294/2020 та від 18.01.2024 у справі № 260/1578/19).

Отже, особа, яка має намір отримати статус біженця, має довести, що її повернення до країни походження реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У своїй заяві позивач зазначив, що він має побоювання в разі повернення до російської федерації стати жертвою переслідувань через його політично-активну діяльність у соціальних мережах та військову службу його батька в Збройних силах України.

З метою отримання додаткових відомостей стосовно фактів та обставин можливих переслідувань позивача в країні його громадянської належності з ним 18.02.2025, 25.02.2025 та 26.02.2025 Управлінням ДМС України в Чернігівській області були проведені співбесіди, під час яких встановлено, що позивача не переслідували в російській федерації за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, через політичні погляди або належність до певної соціальної групи, заходи фізичного або психологічного насильства до нього не застосовувалися.

Також під час співбесід з позивачем встановлено, що на території російської федерації позивач ніколи не здійснював активістської та громадської діяльності, не брав участі та не надавав матеріальної підтримки чи сприяння політичним або громадським рухам, не підтримував контакти з їх представниками, не перебував у складі антиурядових груп, не брав участі у антивладній діяльності, мітингах або демонстраціях.

На підтвердження політично-активної діяльності в соціальних мережах позивач не зміг детально пояснити, що саме він висвітлює у своїх соціальних мережах, обмежившись лише загальними поясненнями (ситуація на фронті та донати на армію), на підтвердження чого надав знімки екрану з публікаціями, з яких неможливо встановити будь-який взаємозв`язок із обліковими записами позивача та з його особою.

З огляду на це, відсутні підстави вважати, що оприлюднення інформації на наданих позивачем знімках екрану здійснювалось саме на його власних сторінках соціальних мереж.

Крім того, під час співбесіди 26.02.2025 позивач повідомив, що його облікові записи в соціальних мережах закриті для загального перегляду та доступні лише його знайомим і друзям, пояснивши це побоюваннями бути виявленим російськими ботами чи представниками рф, що спростовує його твердження про політичну-активну діяльність у мережі Інтернет та свідчить про відсутність підстав вважати, що інформація із соціальних мереж позивача може бути використана для встановлення його особи.

Повідомлена позивачем інформація щодо здійснення ним волонтерської діяльності містить суттєві розбіжності, зокрема під час співбесід позивач надав суперечливі відомості щодо його належності до волонтерської організації, та не зміг назвати назву цієї організації, її керівників, напрямки її діяльності.

Твердження позивача щодо благодійних внесків до волонтерських організацій на підтримку Збройних сил України не підтверджені належними доказами, оскільки з наданих ним квитанцій грошових переказів на імена різних осіб неможливо встановити їх призначення.

При перевірці обґрунтованості тверджень позивача про загрозу його переслідувань у зв`язку з проходженням військової служби батьком на підставі наданих позивачем документів встановлено, що батько позивача ОСОБА_2 дійсно проходить військову службу у складі Збройних сил України.

Разом з тим, відповідно до повідомлених позивачем відомостей та наданої копії військового квитка, його батько брав участь у бойових діях проти російської федерації, починаючи ще з 2015-2016 років.

Як було встановлено з матеріалів справи, у той же період, коли батько позивача воював у зоні АТО та ООС, а також пізніше, позивач неодноразово перебував у російській федерації без будь-яких негативних наслідків для себе.

Зокрема, позивач під час співбесід повідомив, що випадків переслідування або будь-яких інших проблем під час його проживання в російській федерації у нього не було. Він не піддавався тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню, до нього не застосовувалося фізичне чи психологічне насильство, він не викликався на допити, безперешкодно отримав паспорти для виїзду за кордон та неодноразово використовував їх для поїздок у рф.

З огляду на вищевикладене, твердження щодо загрози переслідування позивача за політичні переконання не підтверджуються жодними доказами та спростовуються фактами неодноразового відвідування ним російської федерації після початку її військової агресії проти України у 2014 році.

Натомість посилання позивача на відомості щодо загальної ситуації з дотриманням прав людини в російській федерації самі по собі не можуть слугувати підтвердженням наявності загрози переслідувань особисто для нього.

Аналогічна позиція закріплена у рішеннях Європейського суду з прав людини (справи «М.О. проти Швейцарії», «Зармаєв проти Бельгії»), а саме, що сама по собі наявність поганих умов не є достатньою для констатування порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа повинна довести, що для неї така загроза виникла у зв`язку з індивідуальними обставинами.

Відповідно до рішення Комітету ООН проти катувань у справі «Мініані проти Канади» (CAT/C/43/D/331/2007), яке згадується у щорічному звіті «Хьюман Райге Вотч» за 2019 рік, існування постійної практики брутальних або масових порушень прав людини в тій чи іншій країні не є достатньою підставою для встановлення того, чи буде даній особі загрожувати небезпека після її повернення в цю країну. Повинні мати місце додаткові факти, які б свідчили про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека.

Згідно з пунктом 35 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄЄ від 13.12.2011 № 2011/95/ТЄ про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як бенефіціарів міжнародного захисту, про єдиний статус для біженців або осіб, які мають право на додатковий захист, а також про зміст захисту, що надається, ризики, яким піддається все населення країни або частина її населення, самі по собі зазвичай не створюють індивідуальної загрози, яку можна було б кваліфікувати як серйозну шкоду у розумінні статті 15 цієї директиви.

Отже, відсутність доказів які б свідчили про наявність підстав для надання особі статусу біженця або статусу особи, яка потребує додаткового захисту такого статусу із конкретними відомостями про її утиски, свідчить про відсутність підстав для надання статусу біженця, оскільки лише відомості, які характеризують загальне положення в країні походження такої особи ще не свідчить про те, що цій особі буде особисто загрожувати відповідна небезпека після її повернення в цю країну, оскільки інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Такий висновок відповідає правовій позиції викладеній у постановах Верховного Суду від 06.08.2020 у справі № 420/3327/19, від 08.12.2017 у справі № 826/14576/16 та від 31.08.2017 у справі № 815/2505/17.

У позовній заяві відсутні будь-які відомості про те, яким чином викладена інформація по країні походження стосується особисто позивача та його клопотання про міжнародний захист, що є невід`ємною ознакою її релевантності.

Натомість, під час розгляду заяви позивача посадовою особою Управління ДМС у Чернігівській області було досліджено релевантну інформацію по країні походження позивача, яка була співставлена з його твердженнями, зокрема щодо його неодноразового тривалого проживання в країні його громадянської належності у період після початку військової агресії російської федерації проти України, та відсутності будь-яких наслідків та перешкод при оформленні документів рф.

До того ж, слід зазначити, що відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, позивач, зазначивши у пункті 4.1. своєї заяви, що причиною його виїзду з російської федерації до України стала загроза переслідування, звернувся до Управління ДМС у Чернігівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту більш, ніж через 3,5 роки після останнього прибуття в Україну та після прийняття щодо нього рішення про примусове видворення з України, що ставить під сумнів наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності, а в сукупності з іншими обставинами дозволяє дійти висновку, що його звернення до Управління ДМС у Чернігівській області обумовлене потребою в легалізації на території України та намаганням уникнути примусового видворення.

Зважаючи на те, що за результатом розгляду заяви позивача та наданих ним документів встановлена відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, а саме не підтвердилися твердження позивача щодо загрози його переслідувань за політичні переконання, Управлянням ДМС України в Чернігівській області прийнято законне рішення від 10.03.2025, оформлене наказом № 31 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи позивача про те, що висновки щодо доказів на підтвердження наявності умов для визнання біженцем не можуть бути зроблені на стадії вирішення питання щодо оформлення документів, спростовуються частиною шостою статті 8 Закону № 3671-VI, відповідно до якої рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, обґрунтованість заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наявність чи відсутність у заявника умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, підлягають перевірці на стадії вирішення питання щодо оформлення документів До того ж, без належної перевірки обґрунтованості заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неможливо дійти висновку про її очевидну необґрунтованість, яка є підставою для відмови в оформленні документів відповідно до частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI.

Так, частина перша статті 8 Закону № 3671-VI встановлює, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини четвертої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З огляду на вищевикладене, при розгляді заяви позивача Управлінням ДМС України в Чернігівській області ретельно вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв`язку з чим, з урахуванням імперативних приписів частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ДМС за результатами розгляду скарги позивача встановило, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято УДМС у Чернігівській області за результатами належного аналізу всіх поданих позивачем документів і причин звернення за захистом, та є правомірним.

З урахуванням наведеного вище суд приходить до висновку, що оспорювані у цій справі рішення відповідачів, відповідають критеріям, визначеним у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а тому підстави для їх скасування відсутні.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідачів про пропуск позивачам строку звернення до суду, оскільки відповідно до частин першої третьої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої та другої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Аналіз вказаних положень свідчить про те, що Законом № 3671-VI встановлено спеціальний п`ятиденний строк звернення до суду з дня отримання повідомлення про відмову.

Позивач отримав повідомлення від 27.05.2025 №146 про відхилення скарги 06.06.2025 (позивачу це повідомлення було вручено особисто працівником ПТПІ), тому звернувшись до суду з цим позовом 11.06.2025 позивач не пропустив строк звернення до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Слід зазначити, що згідно практики ЄСПЛ та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, N 303-A, пункт 29).

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень учасників спору висновків суду першої інстанції не спростовують.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255, 257 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування наказу, рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Марія ДУБІНА