Справа № 640/26316/21
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року Справа №640/26316/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в:

Владиславович з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просить суд:

1. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 року.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перевести ОСОБА_1 з дати звернення - 10.03.2021р., на пенсію за віком, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІ від 16.12.1993.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести ОСОБА_1 з 10.03.2021р. нарахування та виплату пенсії державного службовця за віком, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 р. у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідці від 09 березня 2021 року.

Позивач вказує, що з 06.08.2018 перебуває на обліку в пенсійному органі та отримує пенсію за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV. 20.08.2020 Указом Президента України від 11.06.2020 №218/2020 був звільнений з посади Надзвичайного і Повноважного Посла України у Французькій Республіці та посади Постійного представника України при ЮНЕСКО за сумісництвом за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. На день звільнення загальний трудовий стаж склав 43 роки 4 місяці 1 день, з яких стаж державної служби становить 22 роки 11 місяців 9 днів.

10.03.2021 позивач звернувся до пенсійного органу із заявою та документами щодо переведення з пенсії за віком за Законом №1058-IV на пенсію державного службовця за Законом України «Про державну службу» №889-VIII, та отримав від відповідача відмову оформлену листом від 16.03.2021 №2600-0308-8/44882 обґрунтовану тим, що право на призначення пенсії за ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII відсутнє враховуючи, що дипломатична посада яку обіймав позивач на час звернення, на неї не поширюється положення Закону №889-VIII та відповідно станом на дату набрання чинності на 01.05.2016 вказаним Законом №889-VIII не мав необхідного стажу 20 років на посадах, віднесених до відповідних посад державної служби.

Позивач наполягає на протиправних діях відповідача, покликаючись на конституційні норми та норми діючого законодавства, включно із судовою практикою сформованою у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №822/524/18, від 03.07.2018 у справі №569/350/17, зазначає що досяг відповідного віку, має необхідний стаж та документи для призначення та обрахунку спірної пенсії, просить позов задовольнити.

24 вересня 2021 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В справі зареєстровано 22.10.2021 відзив від відповідача, в якому останній вважає необґрунтованими заявлені вимоги та такими, що не підлягають задоволенню оскільки враховуючи посаду державної служби яку займав позивач та враховуючи положення пункту 2 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб затвердженого постановою КМУ від 14.09.2016 №622, яка застосовується із 01.05.2016, норму статті 90 Закону України «Про державну службу» №889-VIII, статті 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII зокрема Розпорядження КМУ від 09.09.1997 №499-р, посада позивача прирівнювалась до посад державних службовці апарату Міністерства закордонних справ, та відповідно до пунктів 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII зараховуються періоди роботи на посадах працівників дипломатичної служби до 01.05.2016. Враховуючи записи трудової книжки позивача стаж державної служби зараховано по 30.04.2016 - 17 років 8 місяців 10 днів, у зв`язку із чим необхідних 20 років стажу відсутні та права на спірну пенсію позивач не має.

26.10.2021 до суду відповідачем надіслано копії матеріалів пенсійної справи позивача.

09.12.2021 представником позивача долучено до справи довідку Міністерства закордонних справ України №201/19-091-97083 від 03.12.2021 щодо стажу на дипломатичній посаді - 20 років 7 місяців та на інших посадах - 13 років 2 місяці.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

07.06.2024 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 07.06.2024 справа розподілена судді Войтович І.І.

04.07.2024, ухвалою суду прийнято справу до провадження, визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано сторонам по справі за наявності подати до суду додаткові пояснення по справі та докази протягом десяти днів з моменту отримання ухвали суду.

Додаткових пояснень та доказів до суду від сторін не надійшло.

Розглянувши позовну заяву, відзив, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06.08.2018 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві на пенсії за віком за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV.

20.08.2020, ОСОБА_1 , відповідно до Указу Президента України від 11.06.2020 №218/2020 звільнений з посади Надзвичайного і Повноважного Посла України у Французькій Республіці та посади Постійного Представника України при ЮНЕСКО за сумісництвом за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

10.03.2021 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою та доданими документами, щодо переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-XII за статтею 37.

23.03.2021 отримав письмову відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві за №2600-0308-8/44882 від 16.03.2021, у якій позивачу відмовлено в переведенні на інший вид пенсії.

В обгрунтування відмови пенсійним органом зазначено, що оскільки на дату набрання чинності Законом України «Про державну службу» №889-VІІІ (на 01.05.2016 року) ОСОБА_1 обіймав посаду дипломатичної служби, на яку не поширюється дія Закону №889-VІІІ, відповідно станом на 01.05.2016 відсутні 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ немає.

Враховуючи зазначене, у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» згідно заяви від 10.03.2021 відмовлено у зв`язку з відсутністю права на зазначений вид пенсії.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» згідно заяви від 10.03.2021, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Кожна наступна зміна виду пенсії є переведенням або переходом з одного виду пенсії на інший, а не новим її призначенням чи перерахунком, оскільки в практиці застосування пенсійного законодавства не існує поняття другого, третього, подальшого або іншого призначення пенсії.

Спірні правовідносини в цій справі стосуються переведення позивача з одного виду пенсії - за віком відповідно до Закону №1058-IV на інший вид - пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-XII.

Суд зазначає, що 01.05.2016 набув чинності Закон України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII), частиною другою Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Таким чином законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до частини першої статті 37 Закону №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статті 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Тобто, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.93 №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.93 №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, a саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Відповідно, після набрання чинності 01.05.2016 Законом України «Про державну службу» №889-VIII зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.93 №3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, та мають передбачені частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.93 №3723-ХІІ вік і страховий стаж.

До подібних висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.2018 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17, від 19.12.2023 у справі № 600/947/23-а.

Враховуючи, що до необхідного стажу для призначення спірної пенсії відповідачем не зараховано стаж перебування позивача на дипломатичній службі, суд зазначає наступне.

За наявними у справі матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 в якій міститься зокрема копія трудової книжки НОМЕР_1 , копія довідки Міністерства закордонних справ України №201/19-091-97083 від 03.12.2021, вбачається перебування позивача зокрема, на дипломатичній службі, а саме:

з 11.06.1993 по 12.12.1996 на посаді першого секретаря, радника Постійного представництва України при відділенні ООН та інших міжнародних організаціях у Женеві з 11.06.1993 по 12.12.1996 (наказ від 26.01.1994 № 484);

з 08.09.1998 по 01.09.2010 на посадах радника-посланника Посольства України в Королівстві Бельгія з 08.09.1998 по 01.10.2003 (наказ від 24.09.1998 № 1841), виконуючим обов`язки начальника Управління Європейського Союзу Департаменту європейської інтеграції з 01.10.2003 по 03.02.2004 (наказ від 29.08.1985 №290), посада заступника Міністра закордонних справ України, обіймав посаду заступника Міністра закордонних справ України з 03.02.2004 по 13.01.2006 (Указ Президента України від 03.03.2004 №141/2004; наказ від 06.02.2004 №228), посада Надзвичайного і Повноважного Посла України у Сполучених Штатах Америки, обіймав посаду 13.01.2006 по 09.01.2010 (Указ Президента України від 27.12.2005 №1835/2005; наказ від 28.12.2005 №3399);

з 19.11.2014 по 20.08.2020 на посаді Надзвичайного і Повноважного Посла України у Французькій Республіці, обіймав посаду, з 19.11.2014 по 20.08.2020 (Указ Президента України від 13.10.2014 №783/2014; наказ від 14.11.2014 №2709).

У сукупності стаж на вказаних дипломатичних посадах склав 20 років 7 місяців.

Позивачем також здобуто стаж посадах наукових працівників Інституту Соціальних економічних проблем зарубіжних країн АН УРСР з 16.12.1981 по 15.01.1992, на посадах наукових працівників Інституту світової економіки та міжнародних відносин АН України з 17.01.1992 по 10.06.1993, на посаді державної служби заступника Голови Державного комітету України у справах національностей та міграції 12.12.1996 по 25.08.1998

У сукупності вказаний стаж склав 13 років 2 місяці.

Суд враховує, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09.09.1997 № 499-р для упорядкування пенсійного забезпечення працівників закордонних дипломатичних установ України затверджено перелік посад працівників дипломатичної служби, які працюють в закордонних дипломатичних установах України, що прирівнюються до відповідних посад державних службовців апарату Міністерства закордонних справ, згідно з додатком.

Відповідно працівників дипломатичної служби, які працюють в закордонних дипломатичних установах України прирівняно до відповідних посад державних службовців апарату Міністерства закордонних справ.

В силу положень Положення про Міністерство закордонних справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 2016 р. № 281 працівники Міністерства закордонних справ України поділяються на дипломатичних службовців, які безпосередньо здійснюють зовнішньополітичну діяльність України, представляють її інтереси за кордоном та у міжнародних організаціях та адміністративних службовців, які забезпечують діяльність Міністерства закордонних справ, зокрема, організаційну, фінансову, кадрову, інформаційну тощо, відповідно працюють в органах дипломатичної служби.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ (чинного на час перебування позивача на дипломатичних посадах) слідує, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Згідно статті 3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (чинній у редакції на час перебування позивача на дипломатичних посадах) дія цього Закону поширюється на державних службовців: 1) Секретаріату Кабінету Міністрів України; 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 3) місцевих державних адміністрацій; 4) органів прокуратури; 5) органів військового управління; 6) закордонних дипломатичних установ України; 7) державних органів, особливості проходження державної служби в яких визначені статтею 91 цього Закону; 8) інших державних органів.

Так, Законом України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 № 2449-VIII (далі - Закон №2449-VIII) визначаються правові засади та порядок організації дипломатичної служби як складової частини державної служби, а також особливості її проходження та правового статусу посадових осіб дипломатичної служби.

Дипломатична служба - це державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності посадових осіб дипломатичної служби, пов`язаній з реалізацією зовнішньої політики України, захистом національних інтересів України у сфері міжнародних відносин, а також прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном (стаття 1 Закону №2449-VIII).

Згідно статті 5 Закону №2449-VIII систему органів дипломатичної служби складають: 1) Міністерство закордонних справ України; 2) представництва Міністерства закордонних справ України на території України; 3) закордонні дипломатичні установи України.

Статус, завдання та функції Міністерства закордонних справ України визначаються цим та іншими законами України, а також Положенням про Міністерство закордонних справ України, яке затверджується в установленому законом порядку.

Закордонні дипломатичні установи України є постійно діючими органами дипломатичної служби, основними завданнями яких є представництво України в державах перебування або при міжнародних організаціях та підтримання з ними офіційних відносин, відстоювання національних інтересів України, виконання консульських функцій, у тому числі захист прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном.

Закордонними дипломатичними установами України є: 1) Посольство України; 2) Посольство України з резиденцією Надзвичайного і Повноважного Посла України в Києві; 3) Постійне представництво України при міжнародній організації; 4) Представництво України при міжнародній організації; 5) Місія України при міжнародній організації; 6) консульська установа України (Генеральне консульство України, Консульство України, Віце-консульство України та Консульське агентство України).

Статус, завдання та функції закордонних дипломатичних установ України визначаються цим Законом, Положенням про закордонні дипломатичні установи України, яке затверджується Президентом України.

Згідно статті 8 Закону №2449-VIII дипломатичні посади встановлюються для дипломатичних службовців органів дипломатичної служби.

Дипломатичними посадами є посади, серед інших визначених, зокрема: Надзвичайний і Повноважний Посол України; радник-посланник; перший секретар; Посол з особливих доручень; дипломатичний радник; Консул України; Представник Міністерства закордонних справ України на території України.

Дипломатичними посадами є також посади керівників структурних підрозділів апарату Міністерства закордонних справ України, утворених для забезпечення виконання завдань та функцій Міністерства закордонних справ України із забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері зовнішніх зносин, та їх заступників.

За статтею 9 Закону №2449-VIII встановлюються такі категорії дипломатичних посад:

1) категорія "А" - Державний секретар Міністерства закордонних справ України, Надзвичайний і Повноважний Посол України, Надзвичайний і Повноважний Посол України з резиденцією в Києві, Постійний представник України при міжнародній організації, Представник України при міжнародній організації, Глава Місії України при міжнародній організації;

2) категорія "Б" - Генеральний консул України, заступник Постійного представника України при міжнародній організації, заступник Представника України при міжнародній організації, заступник Глави Місії України при міжнародній організації, радник-посланник, Посол з особливих доручень, дипломатичний радник, Консул України, Представник Міністерства закордонних справ України на території України, керівники структурних підрозділів апарату Міністерства закордонних справ України, утворених для забезпечення виконання завдань та функцій Міністерства закордонних справ України із забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері зовнішніх зносин, та їх заступники;

3) категорія "В" - інші дипломатичні посади, не віднесені цим Законом до категорій "А" і "Б".

Відповідно до статті 38 Закону №2449-VIII пенсійне забезпечення дипломатичних службовців та адміністративних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Враховуючи записи трудової книжки позивача та наданої до справи довідки Міністерства закордонних справ від 03.12.2021 №201/19-091-97083 посада Надзвичайного і Повноважного Посла України відповідно до Закону України «Про державну службу» №889-VIII відносить до третьої групи оплати праці державних службовців та згідно статтею 9 Закону України «Про дипломатичну службу» відноситься категорії А посад дипломатичної служби.

Позивач відповідно має дипломатичний ранг Надзвичайного Повноважного Посла, який, згідно додатку 9 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306, прирівнюється 1 рангу державного службовця.

Встановлене судом вище не оспорювалось відповідачем в даній справі належними та достатніми доводами і доказами.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 № 229 Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби державних службовців працівників (далі - Порядок №229) стаж державної служби обчислюється відповідно до частини другої статті 46 Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу».

Зокрема, до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах працівників дипломатичної служби.

Стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 889-VIII (пункт 6 Порядку №229).

Враховуючи вищезазначене, на займані відповідні посади дипломатичних службовців Міністерства закордонних справ розповсюджується та підлягає застосуванню положення Закону № 889-VIII та такі посади прирівнюються до посад державних службовців, стаж державного службовця обчислюється відповідно до Порядку №229.

Щодо тверджень відповідача про те, що на підставі Розпорядження КМУ № 499-р від 09.09.1997 працівники дипломатичної служби втратили статус державного службовця, суд зазначає що прирівнення дипломатичної посади позивача вказаним Розпорядженням до відповідних посад державних службовців апарату Міністерства закордонних справ не спростовує приналежність вказаних посад дипломатичної служби до посади державного службовця та застосування відповідних норм законодавства означеного вище судом з метою соціального захисту у вигляді зарахування до стажу державної служби перебування позивача на дипломатичних посадах.

Відповідно до пункту 1 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 (далі - Порядок №622), пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 Порядку №622 згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон) мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII «Про державну службу»:

мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України;

займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку №622 право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VIII "Про державну службу" не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають:

чоловіки, які досягли віку 62 роки. До досягнення зазначеного віку право на призначення пенсії мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

61 рік - які народилися по 31 грудня 1954 р.;

61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 р. по 31 грудня 1955 р.;

жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Враховуючи зазначені вище висновки щодо необхідного досягнення пенсійного віку 62 роки, стажу державної служби не менше 20 років на посадах відповідної державної служби, останні унормовуються із нормами Порядку №622, означеними судом та відповідно підлягають застосуванню.

Згідно розрахунку стажу здійсненого відповідачем слідує, що зараховано до стажу позивача стаж здобутий на державній службі, а саме: 23.05.1994 по 12.12.1996, з 13.12.1996 по 25.08.1998, з 08.09.1998 по 01.09.2010, з 19.11.2014 по 30.04.2016, що складає 17 років 8 місяців 10 днів.

У висновку суду відповідач діє протиправно не зарахувавши до стажу позивача періоди роботи зайняті на дипломатичних посадах з 11.06.1993 по 12.12.1996, з 08.0.1998 по 09.01.2010 та з 19.11.2014 по 20.08.2020, що у сукупності складає більше ніж необхідних 20 років стажу державної служби для призначення спірної пенсії.

Належних та достатніх обґрунтувань щодо відсутності законодавчих підстав для зарахування зазначеного стажу державної служби позивача, зокрема перебування на посадах дипломатичної служби, відповідач суду не надав.

Суд враховує та зазначає, що у справі відсутній спір щодо записів у трудовій книжці позивача та щодо довідки Міністерства закордонних справ України №201/19-091-97083 від 03.12.2021 про стаж на дипломатичних посадах - 20 років 7 місяців та на інших посадах - 13 років 2 місяці.

Також, відповідачем не було вказано позивачу зауважень щодо поданих до заяви від 10.03.2021 документів.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

У статті 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 22 Основного Закону України.

Також, суд зазначає, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною третьої статті 45 Закону №1058-IV визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Позивач подав заяву та документи 10.03.2021.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач мав на час подання заяви до пенсійного органу (10.03.2021) необхідний вік 62 (фактично 64), більш ніж необхідного 20 років стажу здобутого на посаді державного службовця, що надає право на призначення пенсії за віком за статтею 37 Закону №3723-ХІІ, відтак дії відповідача щодо не зарахування спірного стажу та відмови у переведенні позивача на спірну пенсію є протиправними.

Оскільки судом встановлені порушені права позивача на належну спірну пенсію, що виключає дискрецію відповідача та відповідно підлягає судовому захисту який допускається у спосіб заявлений позивачем.

Суд враховує, що перерахунок пенсії, за своїм змістом є зміною розміру одного і того ж виду пенсії, у зв`язку із зміною показника, що був базою для визначення розміру пенсії (заробітної плати, грошового забезпечення тощо), чи з інших підстав, передбачених чинним законодавством.

За змістом пункту 4 Порядку №622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 5 Порядку №622 форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики.

Постановою Правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 № 1-3 затверджено форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, а саме:

форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років);

форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією);

форму довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

В матеріалах пенсії справи позивача наявні довідки Міністерства закордонних справ України № 210/19-920-79, №210/19-920-80 (для призначення пенсії за наявності не менш як 20 років стажу), №210/17-920-81 від 09.03.2021 про складові заробітної плати, №201/19-091-97083 від 03.12.2021 щодо стажу на дипломатичні посади - 20 років 7 місяців та на інших посадах - 13 років 2 місяці, яким пенсійним органом не надавалась оцінка в силу відсутності підстав для проведення перерахунку пенсії позивача з 10.03.2021.

Відповідно, щодо заявлених вимог про зобов`язання провести з 10.03.2021 нарахування та виплату пенсії державного службовця за віком, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 у розмірі 60 відсотків від заробітку, зазначеного в довідці Міністерства закордонних справ України №210/19-920-79 від 09 березня 2021 року, суд зазначає про передчасність заявлених вказаних вимог оскільки в даному випадку змісту та відповідності довідки про складові заробітної плати не піддавались оцінці пенсійним органом, що має наслідком не задоволення вказаної вимоги судом.

Слід зазначити, що в даному випадку суд позбавлений права перебирати на себе функції суб`єкта призначення та перерахунку пенсії оскільки відсутній між сторонами спір щодо складових, відповідності довідок Міністерства закордонних справ вимогам законодавства для обрахунку пенсії позивача призначеної за ст. 37 Законом №3723-ХІІ.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи наслідки вирішення справи судом, положення ч. 3 ст. 139 КАС України, суд стягує за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у відповідному розмірі а саме 1362,00 грн. Інших витрат до розподілу суду не заявлено.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо переведення ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993, оформлену листом від 16.03.2021 №2600-0308-8/44882.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перевести ОСОБА_1 з 10.03.2021 на пенсію за віком, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІ від 16.12.1993.

В решті вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві () витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362,00 (одна тисяча триста шістдесят дві гривні 00 копійок) грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.