Справа № 160/8238/25
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2025-07-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2025 рокуСправа №160/8238/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі адміністративну справу №160/8238/25 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
20 березня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач) про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/8238/25 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
16 квітня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить суд:
- визнати неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_2 стосовно відмови у задоволення рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, необхідністю догляду за хворою матір`ю, яка згідно висновку ЛКК органу охорони здоров`я потребує стороннього догляду, про виплату грошового забезпечення за виконання військових обов`язків за період часу з 1 січня 2025 року по 14 січня 2025 року, про виплату грошового забезпечення за отриману травму 14.06.2024 року, а також за звернення до правоохоронних органів з питання порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за скоєння злочину, який передбачено ст. 407 ч.5 КК України, відмови у направленні на ім`я ОСОБА_1 копії постанови про проходження ВЛК 9-10.07. 2024 року у Харківському воєнному госпіталі ДПСУ у зв`язку з травмою 14.06.2024 року невиплати компенсації за частину невикористаної відпустки за 2023 рік, а також невидачі посвідчення учасника бойових дій;
- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_2 задовольнити рапорт ОСОБА_1 про звільнення з військової служби з сімейних підстав, необхідністю проведення постійного догляду на матір`ю, яка згідно висновку ЛКК потребує догляду, провести виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 за виконання військових обов`язків за період часу з 1 січня 2025 року по 14 січня 2025 року у сумі близько 60 тисяч гривень, (ця сума буде уточнена після отримання довідки з частини за заявою про витребування доказів), провести виплату грошового забезпечення за отриману травму 14.06.2024 року, відізвати з правоохоронних органів заяву про порушення кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за ст. 407 ч. 5 КК України, направити на мою адресу копію постанови про проходження ВЛК 9-10.07.2024 року у Харківському воєнному госпіталі ДПСУ у зв`язку з травмою 14.06.2024 року, провести виплату грошового забезпечення за невикористану частину відпустки за 2023 рік, направити на адресу ОСОБА_1 посвідчення учасника бойових дій, копію постанови ВЛК, яка була проведена 9-10.07.2024 році у Харківському воєнному госпіталі ДПСУ у зв`язку з травмою 14.06. 2024 року.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність дій відповідача щодо розгляду рапортів позивача. Позивач стверджує, що його рапорт безпідставно не задоволено за наявності правових підстав для такого задоволення, що відповідач без достатніх правових підстав звернувся до правоохоронних органів щодо самовільного залишення позивачем військової частини, при цьому відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення в повному обсязі та не направив позивачу постанову за результатами ВЛК.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі №160/8238/25 задоволено. Визнано поважними підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду по справі №160/8238/25, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/8238/25, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
30 червня 2025 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано клопотання про долучення доказів, яке надійшло від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». До клопотання долучено докази направлення відзиву позивачу.
03 липня 2025 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач повторює доводи позовної заяви.
Вирішуючи питання про прийняття відзиву суд виходить з того, що офіційне з`ясування всіх обставин, повнота та всебічність судового розгляду мають визначальне значення для правильного вирішення спору по суті. В свою чергу встановлені строки вчинення процесуальних дій призначені для забезпечення дотримання прав та законних інтересів учасників справи, забезпечення їм можливості належним чином реалізовувати наявні права. В цій справі відзив позивачу було надано, позивачем його отримано та подано відповідь на відзив. Відповідно, процесуальні права позивача не порушуються в зв`язку з поданням відзиву з пропуском відповідного строку, оскільки такі права фактично реалізовані в зв`язку з поданням відповіді на відзив, яка судом приймається. В свою чергу долучення відзиву до матеріалів справи та врахування відповідних пояснень є необхідним для повного та всебічного з`ясування обставин справи, виконання завдання адміністративного судочинства. Отже, суд вважає за необхідне прийняти та врахувати поданий відзив при вирішенні спору по суті.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Наказом відповідача від 18.05.2023 року №247-ОС позивача зараховано до списків особового складу відповідача.
Згідно довідки про обставини травми від 16.06.2024 року №1068, складеної відповідачем, позивач 14.06.2024 року отримав вибухову травму.
Наказом відповідача від 19.01.2025 року позивача призначено на нову посаду.
Наказом відповідача від 02.02.2025 року №135-ОС позивача знято з усіх видів забезпечення.
Наказом відповідача від 11.02.2025 року №162-ОС позивача зараховано у розпорядження командира відповідача.
Листом відповідача від 08.02.2025 року №№08/3056-25-Вих позивачу повідомлено, що для вирішення порушених у зверненні питань йому необхідно повернутися до військової частини, оскільки його знято з усіх видів забезпечення.
Листом від 13.02.2025 року №08/3531-25-Вих розглянуто рапорт позивача від 31.01.2025 року та повідомлено про відсутність підстав для звільнення зі служби.
Вважаючи порушеними свої права в аспектах, по яким заявлено позовні вимоги, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Щодо позовних вимог про незадоволення рапорту про звільнення позивача з військової служби.
31 січня 2025 року позивач звернувся до відповідача з рапортом на звільнення (вхідний №9569/25 від 31.01.2025 року), копія якого надана відповідачем. Позивач просив звільнити його з військової служби згідно п. «г» ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
До рапорту долучено висновок від 31.01.2025 року №9/144 про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, згідно якого ОСОБА_2 рекомендовано: (конкретна послуга не підкреслена).
Також надано постанову ЛКК від 28.06.2024 року №51/1059, згідно якої ОСОБА_2 потребує постійної сторонньої допомоги.
Згідно свідоцтва про народження від 20.04.1972 року серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 є матір`ю позивача.
Листом від 13.02.2025 року №08/3531-25-Вих розглянуто рапорт позивача від 31.01.2025 року та повідомлено про відсутність підстав для звільнення зі служби. Відповідач зазначив, що не надано довідку МСЕК щодо групи інвалідності матері позивача. Окрім цього, не надано документи, які б свідчити про відсутність інших осіб першого чи другого ступеня споріднення.
Передусім необхідно визначити згідно якої норми права належало здійснювати розгляд рапорта позивача про звільнення.
Позивач в рапорті згадує пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII та просить звільнити його через необхідність стороннього догляду за батьками, що підтверджується відповідним медичним висновком ЛКК.
Суд приймає доводи відповідача про те, що станом на дату подання рапорта позивачем (31.01.2025 року) такої норми права в Законі №2232-XII не існувало ані за викладом, ані за посиланням.
Станом на дату звернення позивача з рапортом, як і станом на дату його розгляду, Закон №2232-XII діяв в редакції від 17.01.2025 року, в якому змістовно відповідна підстава для звільнення передбачена у абз. 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII (з урахуванням бланкетного відсилання згідно пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII):
- необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджено Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі Положення).
Згідно пп. 2 п. 225 Положення звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Отже, суд констатує, що позивач посилався на нерелевантну норму права в своєму рапорті на звільнення, адже змістовно відповідне правило поведінки змінено.
Нова редакція відповідної норми права створює правило поведінки, за змістом якого необхідно встановити:
1) потребу одного з батьків в постійному догляді;
2) наявність у такої особи інвалідності І чи ІІ групи інвалідності;
3) відсутність інших осіб (або вони самі потребують догляду згідно висновку ЛКК, МСЕК або рішення експертної команди).
Таким чином, конкретний спосіб підтвердження стану здоров`я визначено лише в частині підтвердження неможливості інших осіб здійснювати догляд за одним з батьків військовослужбовця саме ці особи мають надати документ конкретної форми.
В свою чергу обставини за п. 1 та п. 2 не мають конкретного способу підтвердження, що був би визначений саме у нормі права.
Щодо потреби в постійному догляді в наявності:
1) висновок за формою 080-2/о №9/144 від 31.01.2025 року, згідно якого рекомендовану соціальну послугу не підкреслено (денний догляд, догляд вдома, паліативний догляд вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи).
Оскільки у висновку вказано, що він надається для отримання компенсації фізичною особою, яка надає соціальну послугу з догляду на непрофесійній основі (в цій частині будь-які інші варіанти надання висновку не передбачені), суд констатує, що цей висновок виданий саме в зв`язку з тим, що особа потребує соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи, оскільки соціальна послуга в межах висновку згадана лише в цих двох вказаних випадках).
2) постанова ЛКК від 28.06.2024 року №51/1059, згідно якого пенсіонер потребує постійної сторонньої допомоги.
Відповідач зазначав, що і групу інвалідності, і потребу в постійному догляді має встановлювати виключно МСЕК.
Суд вважає такі доводи частково обґрунтованими.
Поняття «постійний догляд» передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, догляд, який надається без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком.
В свою чергу, відповідно до Порядку організації експертизи тимчасової втрати працездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.06.2021 № 1066), при лікувально-профілактичних закладах охорони здоров`я незалежно від форми власності, які мають ліцензію на провадження господарської діяльності з медичної практики, утворюються ЛКК (пункту 1 розділу III).
За приписами пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку до основних завдань ЛКК належить:
1) видача документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи, відповідно до вимог пункту 4 розділу IV цього Порядку;
2) здійснення направлення хворих на огляд та обстеження до МСЕК для встановлення інвалідності;
3) надання до МСЕК документів хворого, направленого на огляд та обстеження;
4) вжиття заходів щодо перевірки та усунення недоліків у суб`єкта господарювання, що були виявлені Фондом соціального страхування України за результатом перевірки обґрунтованості медичних висновків про тимчасову непрацездатність (у разі звернення керівника суб`єкта господарювання).
Пунктом 4 розділу ІV Порядку передбачено, що ЛКК видає такі документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність особи:
форму рішення для встановлення причинно-наслідкового зв`язку захворювання з умовами праці відповідно до вимог, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 № 337 «Про затвердження Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві»;
висновки або рекомендації щодо догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі, коли дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний),- до досягнення дитиною 16-річного віку.
Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.03.2021 № 407 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення, що використовуються у закладах охорони здоров`я» затверджено Інструкцію щодо заповнення форми первинної облікової документації № 080-2/о «Висновок про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі».
Згідно з пунктом 2 цієї Інструкції висновок призначений для реєстрації когнітивних порушень які виникають при захворюваннях (органічні психічні розлади (F00-F09), розумова відсталість (F70-F79), порушення рухової активності (паралічі), соціальна дезадаптація, інвалідність І групи тощо). Когнітивні порушення можуть спостерігатися у симптокомлексі наступних розладів психіки (F10-F19), шизофренія (F20), первазивні розлади розвитку (F84), нейродегенеративні захворювання (хвороба Альцгеймера, Паркінсона тощо), судинні захворювання головного мозку (інсульти, інфаркти мозку, церебральний атеросклероз), нейроінфекція, наслідки черепно-мозкової травми, новоутворення, метаболічні порушення та інтоксикації, аутоімунні захворювання, генетичні захворювання тощо.
Пунктом 5 цієї Інструкції визначено, що висновок надається особі або законному представнику особи, яка потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі відповідно до Порядку подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859.
У пункті 4 висновку вказуються рекомендовані соціальні послуги: денного догляду, догляду вдома, паліативного догляду вдома, отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (пункт 8 Інструкції).
Повноваження лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я визначені ще в одному нормативно-правовому акті - наказі Міністерства охорони здоров`я України від 31.07.2013 № 667 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», в якій зазначено, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу (далі - висновок ЛКК) видається лікарською консультативною комісією (далі - ЛКК) закладу охорони здоров`я за місцем проживання чи реєстрації особи з інвалідністю.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.02.2024 року у справі №120/1909/23.
Необхідність постійного стороннього догляду за хворим може підтверджуватися відповідним медичним висновком ЛКК за визначеною формою.
Отже, відповідач безпідставно вважав, що потреба в постійному догляді визначається лише згідно висновку МСЕК.
Оскільки відповідач, з огляду на зміст його заперечення, не визначав потребу матері позивача в постійному догляді на підставі наданих документів, відхиливши їх за критерієм суб`єкта видачі (не МСЕК, а іншими органами), відсутні підстави для встановлення відповідної обставини судом. Натомість судом констатовано, що висновки відповідача в цій частині були необґрунтованими.
Водночас, це не впливає на правомірність рішення відповідача за результатами розгляду рапорту позивача в цілому, оскільки в іншій частині зауваження відповідача були вірними.
Так, відповідач наполягав на тому, що групу інвалідності може підтверджувати лише висновок МСЕК.
Суд зазначає, що спір в даному випадку має більш загальний предмет: чи були в цілому надані позивачем будь-які докази на підтвердження наявності у матері групи інвалідності (що мало місце, наприклад, з підтвердженням постійного догляду, коли спір стосувався належності наданих доказів, а не їх існування взагалі).
Адже згідно відповідної норми права наявність в одного з батьків інвалідності І чи ІІ групи є обов`язковою обставиною для звільнення з військової служби за відповідним пунктом.
Суд констатує, що надані медичні документи хоча й містять відомості про стан здоров`я матері позивача, взагалі не згадують наявність у неї інвалідності будь-якої групи.
Отже, відсутні підстави для з`ясування належного документу на підтвердження обставин наявності в особи певної групи інвалідності (виключно довідка МСЕК або інші документи), оскільки ця обставина взагалі не підтверджувалася позивачем жодним чином.
Таким чином, рапорт позивача не містив відомостей, наявність яких є обов`язковою складовою для звільнення з військової служби за відповідним підпунктом, в зв`язку з чим він в будь-якому випадку (незалежно від належності розгляду відповідачем інших обставин згідно рапорту) не підлягав задоволенню.
Також відповідач висловив доводи щодо відсутності інших осіб, які здатні здійснювати догляд. Такі доводи відповідача суд визнає обґрунтованими, оскільки в наявності довідка органу місцевого самоврядування від 25.01.2025 року, згідно якої позивач проживає з матір`ю. Водночас, ця довідка не містить вичерпних відомостей про склад такої сім`ї (позивач проживає з матір`ю і їх сім`я складається виключно з них двох або наявні інші члени сім`ї 1-го чи 2-го ступеня споріднення). Отже, позивач хоча й стверджував про склад сім`ї матері (вона мешкає сама), однак доказ надав лише на підтвердження того що він мешкає з матір`ю, а не що відповідна сім`я в цілому складається саме з двох осіб. Відповідно, твердження позивача не повною мірою підтверджені документально.
Таким чином, відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні його рапорту на звільнення.
Щодо позовних вимог про виплату грошового забезпечення за період з 01.01.2025 року по 14.01.2025 року.
Відповідач надав відповідь листом від 18.03.2025 року №03.7/6091-25-Вих, в якій повідомив, що позивача знято з усіх видів грошового забезпечення.
Згідно ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З наведених положень законодавства вбачається, що питання факту сторонами доводяться на засадах рівності, в той час як при вирішенні питання права в частині правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме останній доводить правомірність своїх дій.
Обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19.
Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами. Тобто, застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути визначені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
При цьому обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Тобто, цей принцип зобов`язує суд до активної ролі в судовому процесі для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 28.05.2025 року у справі №160/3323/24.
Оскільки судом встановлено, що за спірний період позивачу грошове забезпечення виплачено, правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.
Щодо позовних вимог про виплату грошового забезпечення за отриману травму 14.06. 2024 року.
Позивач стверджував, що отримав поранення під час артилерійського обстрілу, однак не отримав за це поранення виплат.
Відповідач вказував, що виплати здійснено згідно вимог законодавства.
Наказом відповідача від 26.12.2024 року №1252-ОС наказано виплатити додаткову винагороду згідно Постанови №168 за червень 2024 року. В п. 4 додатку №5 до цього наказу вказано позивача як такого, що перебував на лікуванні в зв`язку з травмою від 16.06.2024 року в період з 17.05.2024 року по 25.06.2024 року. Підстава: довідка про обставини травми та виписка з медичної картки.
Відповідні виплати відображено в картках особового рахунку позивача: згідно наказу від 08.07.2024 року в липні 2024 року картки за 2024 рік, згідно наказу від 26.12.2024 року в грудні 2024 року картки за 2024 рік.
Згідно п. 1-2 Постанови №168 відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Відповідно до п. 11, 12 розділу XXXIV Порядку №260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Отже, за червень 2024 року позивач мав право на збільшену додаткову винагороду як за період виконання бойових дій, так і за період лікування в зв`язку з пораненням. Відповідні виплати позивачу здійснено, що підтверджується матеріалами справи, відповідні обставини відповідач не спростував, доказів на їх спростування не надавав, заперечень не висловив.
Також в наявності Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975.
Водночас, позивач не стверджував, а в матеріалах справи відсутні докази щодо існування обставин, в зв`язку з якими цей порядок передбачає відповідні виплати (втрата позивачем працездатності без встановлення інвалідності, встановлення інвалідності і тд).
Таким чином, в зв`язку з отриманням позивачем поранення 14.06.2024 року відповідач здійснив позивачу усі виплати, на які позивач мав право. В ході судового розгляду не встановлено наявності у позивача права на будь-які виплати в зв`язку з пораненням від 14.06.2024 року, які ним наразі не отримано.
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Щодо позовних вимог про звернення відповідача до правоохоронних органів стосовно самовільного залишення позивачем військової частини.
Позивач в уточненій позовній заяві вказував, що йому стало відомо про таке звернення відповідача, однак у позивача відсутнє бажання умисно не виконувати свої службові обов`язки, його дії є вимушеними, оскільки він не може залишити свою безпорадну матір.
Відповідач посилався на те, що констатував відсутність позивача на службі та діяв згідно вимог законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно з ч. 1, 4 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено Наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 року №608 (далі Порядок).
Згідно п. 2 розділу І Порядку службове розслідування - комплекс заходів, які проводяться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, а також встановлення ступеня вини особи (осіб), чиї дії або бездіяльність стали причиною вчинення правопорушення.
За п. 1 розділу ІІ Порядку службове розслідування може призначатися у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків.
Відповідно до п. 6 розділу VI Порядку якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини (начальник) письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Суд зауважує, що позивач не оспорював призначення та проведення службового розслідування в цілому, натомість оскаржував саме звернення до правоохоронних органів.
Суд констатує, що звернення до правоохоронного органу є прямим обов`язком відповідача згідно п. 6 розділу VI Порядку у випадку, якщо відповідач вважає наявними ознаки кримінального правопорушення у діях військовослужбовця.
Також суд висновує, що в даній справі дії відповідача не мали характер очевидно нерозумних та безпідставних, оскільки за змістом матеріалів службового розслідування, наданих відповідачем, передусім висновку службового розслідування, позивач з 15.01.2025 по 31.01.2025 перебував у щорічній частині відпустки (наказ №6-ВВ від 07.01.2025) та до виконання службових обов`язків повинен був приступити 01.02.2025. Після завершення відпустки військовослужбовець до місця тимчасової дислокації підрозділу ( АДРЕСА_3 ) не прибув, про причини нез`явлення на службу не повідомив.
Позивач ці обставини не заперечував, навпаки визнавав та наполягав на вимушеності таких дій. Отже, відповідач правомірно звернувся до правоохоронних органів, оскільки дії позивача дійсно містили ознаки кримінального правопорушення (суд констатує виключно відсутність очевидної безпідставності такого висновку відповідача та не надає оцінку наявності в діях позивача будь-яких ознак кримінального правопорушення).
В свою чергу доводи позивача про вимушеність відповідних обставин змістовно стосуються доведення ним існування обставин, що виключають кримінальну відповідальність, однак вони встановлюються в рамках кримінального провадження.
Отже, в цій частині позовних вимог також належить відмовити.
Щодо позовних вимог стосовно відмови відповідача направленні позивачу постанови ВЛК.
Позивач оскаржував ненаправлення йому довідки ВЛК.
Відповідач долучив таку довідку до відзиву.
Згідно довідки ВЛК від 11.07.2024 року, складеної Військовою частиною НОМЕР_6 , позивач придатний до військової служби.
Наказом Міністерства Оборони України від 14.08.2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі Положення №402).
Згідно п. 22.3. Положення №402 постанови ВЛК, які не підлягають затвердженню (контролю) штатною ВЛК, оформляються в день медичного огляду і видаються на руки особі, що пройшла медичний огляд, та надсилаються у військову частину та/або до ТЦК та СП в електронній та/або паперовій формі. Свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) з постановою, яка підлягає затвердженню (контролю) штатною ВЛК, направляється на затвердження (контроль) не пізніше 5-денного строку після закінчення медичного огляду. Свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) із затвердженою постановою надсилається командиру військової частини, у якій проходить службу військовослужбовець, що пройшов медичний огляд та/або до ТЦК та СП, в електронній та/або паперовій формі, в установленому законодавством порядку, а також видається на руки особі, що пройшла медичний огляд. Зазначені документи можуть видаватися на руки представникам військових частин за наявності у них підтверджуючих документів.
Отже, обов`язок видати військовослужбовцю на руки довідку ВЛК покладено на саму комісію.
Більш того, відповідачем надано три рапорти позивача, якими позивач звертався до відповідача (два від 31.01.2025 року та один від 28.02.2025 року), однак в них відсутнє прохання направити позивачу таку довідку. При цьому така довідка вже наявна в матеріалах справи як долучена з відзивом, копію якого разом з додатками направлено позивачу.
Рапорт від 18.02.2025 року надано лише позивачем разом з позовною заявою та без доказів його направлення відповідачу. Зважаючи на вказане судом не встановлено факту звернення позивача до відповідача з цим рапортом.
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Щодо позовних вимог про невиплату позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2023 рік.
Позивач порушував це питання перед відповідачем в рапорті від 31.01.2025 року №9568/25-Вн, відповідач листом від 08.02.2025 року №№08/3056-25-Вих відповідь на це питання не надав.
За змістом п. 8 розділу 8 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25.06.2018 року №558 ця компенсація виплачується при звільненні. Оскільки позивача не було звільнено з військової служби, правові підстави для виплати компенсації відсутні.
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Щодо позовних вимог в частині невидачу позивачу посвідчення учасника бойових дій.
Позивач порушував це питання перед відповідачем в рапорті від 31.01.2025 року №9568/25-Вн, відповідач листом від 08.02.2025 року №№08/3056-25-Вих відповідь на це питання не надав.
У відзиві відповідач вказав, що посвідчення за № НОМЕР_4 від 06.12.2024 наявне та зберігається у відповідача та буде видане особисто позивачу у відповідності до вимог вищезазначених нормативно правових актів.
Інструкція про порядок видачі в Міністерстві у справах ветеранів України посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків та листів талонів на право одержання учасниками бойових дій проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості затверджена Наказом Міністерства у справах ветеранів України від 04.10.2024 року №325 (далі Інструкція №325).
Відповідно до п. 5 Інструкції №325 посвідчення, нагрудні знаки та листи талонів вручаються особисто учасникам бойових дій або за їхнім дорученням, засвідченим в установленому законодавством порядку, рідним чи іншим особам, за що вони розписуються у Книзі обліку.
Системне тлумачення цієї норми права вказує на неможливість відправлення посвідчення поштою, оскільки неможливим в такому випадку є розпис про вручення такого посвідчення у книзі обліку.
Отже, в задоволенні цієї частини позовних вимог належить відмовити.
Таким чином, судом констатовано необґрунтованість усіх доводів позовної заяви.
Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовної заяви належить відмовити.
В зв`язку з відмовою у позові підстави для розподілу судових витрат відсутні.
В зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відпустці, рішення ухвалено в перший робочий день судді.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко