Справа № 120/6801/25
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

28 липня 2025 р. Справа № 120/6801/25

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Свентуха Віталія Михайловича, розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Старого Миколи Миколайовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

до Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Старого Миколи Миколайовича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення відповідача щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформленого протоколом комісії №38 від 13.05.2025 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Надалі, представником позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони посадовим/службовим особам ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі.

Ухвалою суду вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_2 вчиняти дії щодо призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі №120/6801/25.

В подальшому, представник позивача подав до суду додаткові пояснення, в яких, окрім іншого, просив суд врахувати, що ІНФОРМАЦІЯ_3 свідомо ігнорує вжиті судом заходи забезпечення позову у цій справі та вчиняє відносно позивача дії, які свідчать про "приховану мобілізацію", зокрема шляхом внесення до реєстру військовозобов`язаних відомостей про порушення ОСОБА_1 правил військового обліку та внесення позивача у розшук.

Також, представник позивача долучив до матеріалів справи докази понесених витрат на правничу допомогу.

На адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки матір позивача ОСОБА_2 зобов`язаний утримувати її чоловік ОСОБА_3 , в силу норм статті 75 Сімейного кодексу України, який крім того є невійськовозобов`язаною особою. Також у відзиві представник сторони відповідача звертає увагу суду, що твердження позивача про те, що донька ОСОБА_4 є військовозобов`язаною є помилковим, оскільки згідно з відомостями Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів вона є призовником, а не військовозобов`язаною.

Таким чином, відповідач відмовивши позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" діяв у порядку, спосіб та межах повноважень, що визначені Конституцією та законами України.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.03.2025 року у справі №120/11892/24 було визнано протиправним та скасовано рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що оформлене у формі протоколу засідання комісії від 30.08.2024 № 23. Цим же рішенням суд зобов`язав комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

На виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.03.2025 року у справі №120/11892/24 ІНФОРМАЦІЯ_3 було надано ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу 13 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка була чинною до 09.05.2025 року, про що свідчить довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.04.2025 року №362/5659.

06.05.2025 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшла заява ОСОБА_1 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", оскільки його мати є особою з інвалідністю ІІ групи.

До даної заяви ОСОБА_1 додав копії наступних документів:

- нотаріально засвідчену копію паспорта громадянина України;

- нотаріально засвідчену копію тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 ;

- витяг із програми Резерв +;

- нотаріально засвідчену копію паспорта ОСОБА_5 ;

- нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_5 ;

- нотаріально засвідчену копію довідки МСЕК серії 12ААБ № 693856 про встановлення ОСОБА_2 . ІІ групи інвалідності з 18.11.2020 безтерміново;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про шлюб батьків позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ;

- нотаріально засвідчену копію пенсійного посвідчення ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 ;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 ;

- нотаріально засвідчену копію свідоцтва про народження ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 ;

- нотаріально засвідчену копію військового квитка ОСОБА_4 серії НОМЕР_5 ;

- заяву ОСОБА_5 за формою встановленою додатком 15 до Порядку № 560;

- копію рішення та ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду у справі №120/11892/24.

Однак, рішенням комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформленим протоколом №38 від 13.05.2025 року, ОСОБА_1 відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Причиною для відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації слугувало наступне.

До звернення не доданий один із документів, визначених Додатком 5 до постанови Кабінету Міністрів України №560 від 16 травня 2024 року, що підтверджує відсутність або неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати особу з інвалідністю ІІ групи, а саме затвердженого МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або документ, що підтверджує перебування під арештом (крім домашнього арешту), або відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.

Також у повідомленні відповідач посилається на норми статті 75 Сімейного кодексу України та вказує, що громадянин ОСОБА_3 є невійськовозобов`язаною особою та в силу положень Сімейного кодексу України є особою, яка зобов`язана утримувати свою дружину, якій встановлено другу групу інвалідності.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1, 2 статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану" (далі - Указ №64/2022) у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до теперішнього часу.

Указом Президента України "Про загальну мобілізацію" від 24.02.2022 року №69/2022 оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною 1 статті 1 Закону №2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-ХІІ від 21.10.1993 року (далі - Закон №3543-XII) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до статті 1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Частиною 1 статті 22 Закону №3543-ХІІ визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, а саме: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, силам цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом; проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.

В свою чергу, статтею 23 Закону №3543-ХІІ передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.

Згідно з пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Відповідно до Додатку 5 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного рішення), документами, що підтверджують право на відстрочку за пунктом 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" є:

- для батьків військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи або батьків дружини (чоловіка) військовозобов`язаного з числа осіб з інвалідністю I чи II групи - один із таких документів, що підтверджує інвалідність: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; заява за формою згідно з додатком 15 (у разі потреби) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові (за наявності) особи, яку вона обирає для здійснення свого утримання;

- для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки (свідоцтво про народження);

- для військовозобов`язаного, який має одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, - один із таких документів, що підтверджує неможливість інших осіб, які не є військовозобов`язаними та зобов`язані за законом утримувати одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, або документ, що підтверджує перебування під арештом (крім домашнього арешту), або відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі.

Із матеріалів справи судом встановлено, що позивачу відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації фактично із тих причин, що утримання матері позивача ОСОБА_2 , як особи з інвалідністю ІІ групи має здійснювати її чоловік - ОСОБА_3 , невійськовозобов`язана особа.

Проте, на переконання суду, зазначені доводи відповідача є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що право позивача на отримання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією вже було предметом розгляду в межах розгляду адміністративної справи №120/11892/24.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 07.03.2025 року у справі №120/11892/24 було визнано протиправним та скасовано рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що оформлене у формі протоколу засідання комісії від 30.08.2024 № 23. Цим же рішенням суд зобов`язав комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

При цьому, суд у рішенні від 07.03.2025 року по справі №120/11892/24 вказував: "Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що долучених до заяви позивача від 26.08.2024 документів було цілком достатньо для надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, адже такі документи підтверджують як наявність матері, що є особою з інвалідністю ІІ групи, мати позивача із двох військовозобов`язаних дітей обрала саме ОСОБА_1 , так і те, що мати позивача не має інших невійськовозобов`язаних осіб, які зобов`язані за законом її утримувати, а тому рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом від 30.08.2024 №23, про відмову в наданні позивачеві відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-ХІІ, є протиправним та підлягає скасуванню".

Більше того, суд у рішенні від 07.03.2025 року по справі №120/11892/24 зазначив: "Відтак, батько позивача є непрацездатною особою, адже досягнув пенсійного віку, а тому не має обов`язку утримувати свою дружину ОСОБА_2 та не може здійснювати за нею догляд".

Відповідачем не спростовано, що на виконання згаданого вище рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 було надано ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абзацу 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", яка була чинною до 09.05.2025 року, про що свідчить довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08.04.2025 року №362/5659.

Жодна із встановлених рішенням суду у справі №120/11892/24 обставин не змінилась на час звернення позивача (06.05.2025 року) до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації згідно пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до норм частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 (батько позивача) ІНФОРМАЦІЯ_5 є непрацездатною особою (пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 дата видачі 22.07.2015.

Так, за нормами частини 1-3 статті 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу/

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Відтак, батько позивача є непрацездатною особою, адже досягнув пенсійного віку (крім того постійно проживає на території держави Лівія), а тому не має обов`язку утримувати свою дружину ОСОБА_2 та не може здійснювати догляд за ОСОБА_2 .

Поряд з цим саме частиною першою статті 201 Сімейного кодексу України визначено імперативний обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

В контексті наведеного, зважаючи на норми згаданих вище нормативно-правових актів, суд доходить висновку, що обов`язок утримання особи з інвалідністю І чи ІІ групи (батька чи матері) в силу Закону покладений виключно на працездатних дітей такої особи.

В силу наведеного, суд вважає необґрунтованими доводи сторони відповідача, що у розглядуваному випадку, обов`язок із здійснення утримання/догляду за матір`ю ОСОБА_1 має здійснювати саме ОСОБА_1 , який є непрацездатною особою.

Більше того, вказані вище обставини є преюдиційними, оскільки безпосередньо досліджувалися і встановлені судом в межах розгляду справи №120/11892/24 і в силу положень статті 78 КАС України не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи.

Відтак, аргументи відповідача, що покладені в основу спірного рішення №38 від 13.05.2025 року не знайшли свого підтвердження при розгляді цієї справи (справа № 120/6801/25).

Водночас суд не бере до уваги доводи відповідача, наведені у відзиві, стосовно того, що рідна сестра ОСОБА_4 є призовником, а не військовозобов`язаною, згідно відомостей з Єдиного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Так, судом досліджено подані представником суб`єкта владних повноважень докази, та встановлено, що такі не стосуються предмета цього спору, оскільки такі надані відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , в той час як сестра позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є військовозобов`язаною за відомостями військового квитка серії НОМЕР_5 /а.с. 32-33/.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявних в матеріалах справи документів було достатньо для надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII, адже такі документи підтверджують як наявність матері позивача із числа осіб з інвалідністю ІІ групи, так і неможливість іншими особами здійснювати утримання та догляд за ОСОБА_2 , а тому рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 оформлене протоколом №38 від 13.05.2025 року про відмову у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 13 частини 1 статті 23 України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо вимоги зобов`язального характеру, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача необхідно керуватись принципом верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оскільки відповідачем протиправно відмовлено у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, які є необґрунтованими, а інших підстав для відмови не вбачається, тому, виходячи з обставин цієї справи, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч. 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати понесені позивачем у даній справі витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 грн. підлягають відшкодуванню у повному розмірі.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача подано до суду: договір про надання правничої допомоги №1 від 19.05.2025 року, ордер на надання правничої (правової) допомоги Серія АВ №1160169, акт надання правової допомоги № 1 до договору про надання правової допомоги №1 від 19.05.2025, довідку про сплату гонорару у розмірі 20000,00 грн., квитанцію до прибутково-касового ордера від 19.05.2025 року на суму 20000,00 грн.

Суд зазначає, що при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, співмірність обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

У той же час, суд дійшов висновку, що розмір понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн. не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

З огляду на правову позицію Верховного Суду наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 по справі №826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд також враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказала, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням обставин справи, а саме: справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, виходячи характеру доказів у справі (відсутності експертиз, відсутності виклику свідків, тощо), кількості сторін та відсутності інших учасників у справі, суд вважає розмір вартості наданих послуг неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та позицію відповідача про їх неспівмірність, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 10000,00 грн., що відповідає вимогам розумності та співмірності.

Заходи забезпечення позов, вжиті судом у судій справі, зберігають свою дію да набрання законної сили рішенням суду у адміністративній справі №120/6801/25.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом №38 від 13.05.2025 року, в частині відмови надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 13 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять грн. 20 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. (десять тисяч грн.) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_3 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя Свентух Віталій Михайлович