Справа № 640/29427/21
Суддя: К.О. Пляшкова
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2025 рокум. ДніпроСправа № 640/29427/21

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва 19 жовтня 2021 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач) з такими позовними вимогами:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року по справі № 826/17491/14 в частині поновлення позивача на посаді;

2) стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді у сумі 108093,42 грн.

3) стягнути з відповідача на користь позивача витрати на надання правової допомоги у сумі 6000,00 грн та витрати по сплаті судового збору.

У обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року у справі № 826/17491/14 скасовано наказ від 23 жовтня 2014 року № 2499ц про звільнення позивача, поновлено на посаді заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України або іншій рівнозначній посаді з 24 жовтня 2014 року та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання. Разом із цим відповідач своєчасно судового рішення не виконав, що зумовлює виникнення підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Від відповідача до Окружного адміністративного суду міста Києва 15 листопада 2021 року надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що процес поновлення на роботі здійснюється за принципом диспозитивності, тобто, за наявності волевиявлення особи. Для цього необхідна або заява від особи, яка бажає поновитися на посаді та працювати, або відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про поновлення на роботі. Позивач таких дій не вчиняв. Більш того, з 01 березня 2019 року позивач займався адвокатською діяльністю, яка є несумісною з посадою «прокурора». Одразу після видання наказу про поновлення позивача на посаді, ним подано заяву про звільнення з посади за власним бажанням, що вказує на відсутність у позивача наміру працювати в органах прокуратури. Зважаючи на вказані обставини, відповідач вважає, що ним не допущено порушень статті 236 КЗпП України, тому відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на посаді. Також відповідач зазначив, що періодом затримки виконання рішення є період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року, 04 жовтня 2021 року не може бути включене до розрахунку, оскільки в цей день позивач вже був поновлений на посаді та йому за цей день була нарахована та виплачена заробітна плата.

Від позивача до Окружного адміністративного суду міста Києва 29 листопада 2021 року надійшла відповідь на відзив, в якій позивачем викладено свої пояснення та аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень та мотиви їх відхилення.

Від позивача до Луганського окружного адміністративного суду 27 січня 2025 року надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивач зазначив, що підтримує свої позовні вимоги у повному обсязі. З часу подання даного адміністративного позову вимоги відповідачем добровільно не виконані.

Від відповідача до Луганського окружного адміністративного суду 07 лютого 2025 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено обставини, аналогічні за змістом обставинам, зазначеним відповідачем у відзиві на позовну заяву, поданому 15 листопада 2021 року до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Інших заяв по суті справи від сторін не надходило.

По справі учасниками справи заявлено такі клопотання, судом вчинено такі процесуальні дії:

- ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2021 року відкрито провадження в адміністративній справі; визначено здійснити розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено справу до розгляду у підготовче засідання;

- ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні;

- у зв`язку із призначенням повторного автоматичного розподілу судової справи ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 червня 2022 року прийнято справу до провадження іншим суддею суду; позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків;

- представником позивача 20 червня 2022 року подано до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про усунення недоліків позовної заяви;

- ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2022 року прийнято до провадження адміністративну справу; визначено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи;

- від відповідача до Окружного адміністративного суду міста Києва 25 липня 2022 року надійшла заява із запереченнями щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні;

- ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача із запереченнями щодо розгляду справи у спрощеному позовному провадженні;

- ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 23 січня 2025 року справу прийнято до провадження; вирішено розгляд справи продовжити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні);

- від відповідача до Луганського окружного адміністративного суду 07 лютого 2025 року надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження;

- ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2025 року відмовлено відповідачу у задоволенні клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Дослідивши матеріали справи у змішаній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив таке.

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2499-ц ОСОБА_1 звільнено із займаної посади заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року у справі № 826/17491/14 адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено:

визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23 жовтня 2014 року № 2499-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України;

поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України або іншій рівнозначній посаді з 24 жовтня 2014 року;

стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 17 березня 2021 року у розмірі 673475,67 грн (шістсот сімдесят три тисячі чотириста сімдесят п`ять грн 67 коп.).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України або на рівнозначній посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у сумі 8432,82 грн (вісім тисяч чотириста тридцять дві грн. 82 коп.) допущено до негайного виконання.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі № 826/17491/14 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишено без задоволення; апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року в частині розміру стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 17 березня 2021 року змінено, зазначивши суму стягнення у розмірі 1227358,62 грн (один мільйон двісті двадцять сім тисяч триста п`ятдесят вісім гривень 62 копійки);

рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року в частині виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць змінено, зазначивши суму стягнення у розмірі 17350,96 грн (сімнадцять тисяч триста п`ятдесят гривень 96 копійок);

в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі № 826/17491/14 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково:

рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року скасовано в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направлено справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції Київського окружного адміністративного суду;

в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року залишено без змін.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі № 826/17491/14 адміністративний позов задоволено:

стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 17 березня 2021 року у розмірі 1311769 (один мільйон триста одинадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять) грн 85 коп. з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Інформація про набрання законної сили рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 липня 2024 року у справі № 826/17491/14 в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня.

Відповідно до листа виконувача обов`язків начальника Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера Офісу Генерального прокурора від 06 квітня 2021 року № 21-970 вих-21 сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 766,62325 грн (30664,93 грн : 40 робочих днів), сума середньої заробітної плати складає 16099,09 грн (766,62325 грн х 21 середня планова кількість робочих днів за серпень-вересень 2014 року). У листі вказано, що при обчисленні середньої заробітної виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, відповідно до положень Порядку № 100 не враховуються одноразові виплати, а також виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника. У серпні 2014 року ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову премію до державного свята Дня Незалежності України та у вересні 2014 року матеріальну допомогу для оздоровлення і середню заробітну плату за час щорічної відпустки, які не входять до розрахунку середньої заробітної плати. У місяцях, що передували звільненню 24 жовтня 2014 року, позивачем відпрацьовано: у серпні 2014 20 робочих днів, у вересні 2014 20 робочих днів. Отже відповідачем здійснено розрахунок середньоденної та середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 виходячи з виплат за серпень та вересень 2014 року у розмірі 30664,93 грн (за виключенням виплат, які до такого розрахунку не включаються), кількості відпрацьованих днів 40.

Наказом Генерального прокурора від 04 жовтня 2021 року № 1433ц на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року, постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2021 року у справі № 826/17491/14 скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2499-ц про звільнення ОСОБА_1 ; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

За наказом Генерального прокурора від 04 жовтня 2021 року № 1434ц скасовано з 04 жовтня 2021 року заступнику начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 надбавку за високі досягнення праці або за виконання особливо важливої роботи, встановлену відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Наказом Генерального прокурора від 05 жовтня 2021 року № 1450ц на підставі заяви від 05 жовтня 2021 року звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України та з органів прокуратури з 05 жовтня 2021 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення з посади за власним бажанням (пункт 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно з розрахунковим листом ОСОБА_1 за жовтень 2021 року позивачу за жовтень 2021 року нараховано до виплати 84811,61 грн, у тому числі: оклад за 2 дні в сумі 970,00 грн, надбавка за вислугу прокурорів за 2 дні в сумі 291,00 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 83477,10 грн, індексацію доходів в сумі 73,51 грн.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою від 07 жовтня 2021 року про виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі виходячи з вказаної у листі Офісу Генерального прокурора від 06 квітня 2021 року № 21-970 вих-21 суми його середньоденної заробітної плати 766,62325 грн за 141 день затримки в сумі 108093,42 грн.

Копії всіх вищеописаних документів наявні в матеріалах справи.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 129-1 Конституції України закріплює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС України).

Відповідно до частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд вже неодноразово викладав висновки щодо застосування статті 236 КЗпП України стосовно виконання рішення суду про поновлення на роботі/посаді, яке допущене до негайного виконання.

Так, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.

Також Верховний Суд наголосив, що наведені приписи Кодексу (статті 236 КЗпП України) не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.

Як висновок, суд касаційної інстанції у справі № 640/19103/19 констатував, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду потрібно встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Такі ж висновки Верховного Суду щодо застосування приписів статті 236 КЗпП України викладені у постановах від 16 лютого 2018 року у справі № 807/2713/13-а, від 27 червня 2019 року у справі № 821/1678/16, від 31 липня 2019 року у справі № 813/593/17, від 25 вересня 2019 року у справі № 813/4668/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 802/1183/16-а, від 19 грудня 2019 року у справі № 2а-7683/12/1370, від 05 лютого 2020 року у справі № 815/1676/18, від 05 березня 2020 року у справі № 280/360/19, від 26 листопада 2020 року у справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року у справі № 826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі № 640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі № 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 280/5260/19, від 27 січня 2022 року у справі № 580/5185/20, від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22, від 23 березня 2023 року у справі № 420/8539/21, від 21 листопада 2024 року у справі № 640/22270/21 та інших.

Також Верховним Судом у постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 460/600/22 вказано, що Суд, урахувавши раніше висловлену правову позицію щодо застосування статті 236 КЗпП України, зазначив, що приписи частини восьмої статті 235 КЗпП України і приписи пункту 3 частини першої статті 371 КАС України достатньо чітко і однозначно встановлюють, що рішення про поновлення на роботі/посаді підлягають негайному виконанню й цей імператив адресований передовсім роботодавцю. Невчинення позивачем як працівником дій, спрямованих на виконання рішення суду щодо його поновлення на посаді (неподання заяви про поновлення чи незвернення до органу державної виконавчої служби) ніяким чином не впливає на обов`язок роботодавця самостійно виконати рішення суду, допущене до негайного виконання, яке покладає на нього зобов`язання щодо поновлення працівника на посаді.

Судом установлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 березня 2021 року по справі № 826/17491/14, серед іншого, поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року. В цій частині рішення суду звернуто до негайного виконання.

Отже відповідач мав прийняти наказ про поновлення позивача на роботі 18 березня 2021 року (наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі).

Проте, на виконання цього рішення суду відповідачем тільки 04 жовтня 2021 року видано наказ № 1433ц, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Головного управління захисту прав і свобод громадян, інтересів держави, нагляду за додержанням законів спецпідрозділами та іншими органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і корупцією Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року.

Наведені обставини свідчать, що рішення суду відповідачем фактично виконано 04 жовтня 2021 року.

Застосовуючи вище вказані висновки Верховного Суду до спірних правовідносин, суд зазначає, що за змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення (не пізніше наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Зважаючи, що відповідачем у період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року рішення суду в частині поновлення позивача на посаді не виконувалось, суд вважає, що відповідачем допущено затримку у виконанні рішення суду, що має наслідком застосування положень статті 236 КЗпП України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення позивача на посаді.

Щодо тверджень відповідача про невчинення позивачем дій для поновлення на роботі (не отримував виконавчий лист по справі, не звертав його до примусового виконання, не подавав його відповідачу для добровільного виконання тощо), то суд відхиляє їх як безпідставні, оскільки згідно з вище наведеною усталеною правовою позицією Верховного Суду негайне виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника не вимагає від працівника вчинення будь-яких додаткових дій та не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Суд також зауважує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, зокрема, у постановах від 31 липня 2019 року № 813/593/17, від 24 вересня 2019 року № 826/16191/17, від 03 жовтня 2019 року у справі № 804/8042/17, від 24 вересня 2021 року у справі № 640/755/19, що положення Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, у тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зокрема, зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

Твердження відповідача про неможливість негайного поновлення позивача на роботі у зв`язку із тим, що Пришка І.А. займався адвокатською діяльністю, яка є несумісною з посадою прокурора, суд також відхиляє їх як безпідставні.

Абзацом першим частини першої, частиною другою статті 18 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» визначено, що перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в будь-якому органі державної влади, іншому державному органі, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом на державних виборних посадах.

На прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, визначені Законом України «Про запобігання корупції».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» несумісною з діяльністю адвоката є робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції».

У частині другій цієї статті вказано, що у разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 25 Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції» особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.

Наведені положення свідчать, що на прокурора поширюються обмеження щодо сумісництва та особа, яка перебуває на посаді прокурора, не може займатися іншою оплачуваною роботою.

Водночас наведені норми законів не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він займається іншою оплачуваною роботою, у тому числі й адвокатською діяльністю.

Суд вважає, що питання несумісності посад може бути вирішено після поновлення позивача на посаді та, у випадку неподання ним у триденний строк з дня поновлення на посаді прокурора заяви про зупинення адвокатської діяльності.

Близький за змістом правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2021 року у справі № 640/755/19.

Твердження відповідача, що позивач не мав наміру працювати в органах прокуратури, на що вказує подання останнім заяви про звільнення за власним бажанням одразу після видання наказу про поновлення на роботі, суд також відхиляє, оскільки такі обставини жодним чином не спростовують та не змінюють встановлених судом обставин щодо тривалого невиконання відповідачем рішення суду про поновлення позивача на роботі, а також не підтверджують наявність у відповідача об`єктивних причин, що перешкоджали своєчасному виконанню цього рішення суду.

Отже, підсумовуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено затримку у виконанні рішення суду від 17 березня 2021 року по справі № 826/17491/14 про поновлення позивача на роботі без поважних причин, тому позивач відповідно до статті 236 КЗпП України має право на виплату йому середнього заробітку за час такої затримки.

Визначаючи період затримки у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі, суд враховує вище вказаний правовий висновок Верховного Суду, що період затримки необхідно рахувати від наступного дня після ухвалення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі.

Таким періодом по даній справі є період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року, а не як стверджує позивач період з 18 березня 2021 року по 04 жовтня 2021 року. День видання відповідачем наказу про поновлення позивача на роботі 04 жовтня 2021 року суд не враховує для визначення кількості днів затримки у виконанні рішення суду, оскільки цей день вже вважається робочим днем, за який позивачу нарахована та виплачена заробітна плата.

У свою чергу правова природа середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді полягає у необхідність компенсувати незаконно звільненому працівникові заробіток, який він втратив у зв`язку із цим звільненням, та який він й надалі не отримує у зв`язку з невиконанням роботодавцем судового рішення про його поновлення (яке в цій частині підлягало негайному виконанню).

Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який слід виплатити позивачу, суд виходить з такого.

Частиною першою статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» визначено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).

Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно абзаців першого-п`ятого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.

Пунктом 4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:

виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками) (підпункт «а»);

одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт «б»);

компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових) (підпункт «в»);

пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати (підпункт «е»);

компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (підпункт «л»).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).

Враховуючи 5-денний робочий тиждень з двома вихідними днями у суботу і неділю, а також рекомендації Кабінету Міністрів України щодо перенесення робочих днів, судом установлено, що в період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року включно було 136 робочих днів.

Згідно з наведеним у листі відповідача від 06 квітня 2021 року № 21-970 вих-21 сума середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 766,62325 грн.

Сторонами визнається вказаний у листі відповідача розмір середньоденної заробітної плати позивача в сумі 766,62325 грн.

З наданих в матеріали справи доказів судом не встановлено, що до заробітної плати позивача за останні два місці роботи, що передували місяцю звільнення, з якої відповідачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати, включено виплати, які не враховуються для обчислення середньої заробітної плати відповідно до пункту 4 Порядку № 100.

Отже належний позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді за період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року включно становить 104260,76 грн (766,62325 грн х 136 робочих днів).

Суд відхиляє наведений позивачем у позові розрахунок належної йому середньої заробітної плати, оскільки позивачем визначено неправильну кількість робочих днів, що підлягають оплаті середньоденною заробітною платою.

Суд також відхиляє як безпідставні твердження відповідача, що присудження сплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав в цей час, оскільки згідно з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 та у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 826/9155/16, від 13 травня 2020 року у справі № 826/1001/16, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Частиною другою статті 9 КАС України закріплено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на невідкладне поновлення на посаді, з якої його безпідставно звільнено, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього заробітку за час затримки у виконанні рішення суду.

Відповідно, ефективним способом захисту порушених прав позивача, який у повній мірі сприятиме відновленню порушеного права, є стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року включно в сумі 104260,76 грн (сто чотири тисячі двісті шістдесят гривень 76 коп.).

Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо затримки виконання рішення суду від 17 березня 2021 року по справі № 826/17491/14 в частині поновлення позивача на посаді суд відмовляє через неналежність обраного позивачем способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права у спірних правовідносинах.

Отже судом встановлено, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).

Частиною восьмою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Щодо стягнення на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката суд зазначає таке.

На підтвердження розміру витрат на правничу допомогу адвоката, які позивач сплатив у зв`язку з розглядом справи, суду надано: договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 12 жовтня 2021 року, акт приймання-передачі послуг за договором від 18 жовтня 2021 року.

Дослідженням договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 12 жовтня 2021 року встановлено, що між адвокатом Шкуратом Олександром Миколайовичем, який діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3652/10, виданого на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 24 квітня 2008 року № 169, (надалі - «Адвокат») з однієї сторони, та Пришком Ігорем Анатолійовичем (надалі - «Клієнт»), з іншої сторони, спільно іменовані («Сторони»), уклали цей договір про надання правової (професійної правничої) допомоги (далі «Договір») про наступне:

за цим Договором Клієнт доручає Адвокату, а Адвокат приймає від Клієнта доручення надавати правову (професійну правничу) допомогу, пов`язану із захистом прав та законних інтересів Клієнта як позивача по справі за позовом до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі по справі № 826/17491/14 (пункт 1.1);

за надання правової (професійної правничої) допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар (пункт 3.1);

правову допомогу, що надається Адвокатом Клієнт оплачує в гривнях, шляхом готівкової оплати або перерахування на рахунок Адвоката (пункт 3.2);

правова допомога включає аналіз законодавства та судової практики щодо подібної категорії спорів, підготовку та подання позовної заяви, участь в судових засіданнях в разі розгляду справи з викликом сторін, подання апеляційних та касаційних скарг, вчинення інших процесуальних дій по справі. За підготовку та подання позовної заяви Клієнт сплачує 6000,00 грн, участь у кожному судовому засіданні незалежно від їх тривалості та інстанції в якій здійснюється розгляд оплачується в розмірі 600,00 грн. За подання апеляційних та касаційних скарг на судові рішення по справі Клієнт сплачує 3000, 00 грн. Оплата правової допомоги щодо аналізу законодавства та судової практики щодо подібної категорії спорів, підготовки та подання позовної заяви за даним договором здійснюється Клієнтом не пізніше 10 днів з моменту підписання даного договору. Інші види правової допомоги оплачуються Клієнтом по факту їх надання, не пізніше 3 робочих днів (пункт 3.3);

за результатами надання юридичної допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої правової допомоги і її вартість (пункт 3.4).

Згідно із актом приймання-передачі послуг за договором від 18 жовтня 2021 року відповідно до умов Договору Адвокат надав послуги щодо аналізу законодавства та судової практики та підготував позовну заяву до Окружного адміністративного суду м. Києва про стягнення з Офісу Генерального прокурора середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі. Клієнт прийняв вказані послуги та здійснив їх оплату у сумі 6000,00 грн. Адвокат підтверджує отримання гонорару готівкою від Клієнта.

Отже з вищеописаних доказів судом встановлено, що на час розгляду справи позивач вже поніс 6000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.

Суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу адвоката підтверджені належними доказами та стосуються цієї справи.

У відзиві на позовну заяву відповідачем наведено заперечення проти стягнення витрат, понесених позивачем на правничу допомогу адвоката. Так, відповідач вважає, що, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

На думку відповідача, даний спір не є складним за своєю процесуальною специфікою та не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом, в той час як визначена вартість витрат на професійну правничу допомогу є надмірною, а тому підстав для стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу не вбачається.

При вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу суд враховує обсяг фактично наданих адвокатом послуг, складність справи, та, відповідно, співмірність із розміром заявленої суми витрат.

Так, суд, зважаючи, що спір у цій справі не є складним за своєю процесуальною специфікою, не характеризується наявністю виключної правової проблеми або значним суспільним інтересом, вирішувався судом у письмовому провадженні без повідомлення (виклику) сторін, погоджується з твердженнями відповідача, що визначений за договором від 12 жовтня 2021 року гонорар є неспівмірним з виконаними адвокатом роботами.

З урахуванням наведеного, а також того, що позов підлягає частковому задоволенню, суд дійшов висновку про можливість компенсації позивачу витрат на оплату правничої допомоги адвоката в розмірі 4000,00 грн, що є співмірним і обґрунтованим розміром.

Щодо розподілу витрат зі сплати судового збору суд зазначає таке.

Позивачем при зверненні до Окружного адміністративного суду міста Києва з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 1081,00 грн, що підтверджено квитанцією від 13 жовтня 2021 року № 58726478.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI).

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 3674-VI судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною першою статті 4 Закону № 3674-VI встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону № 3674-VI за подання до адміністративного суду адміністративного позову: майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору становить - 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вказала, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП України. Так, Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2024 року у справі № 560/4660/23.

Застосовуючи цей правовий висновок Верховного Суду до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що визначена у пункті 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI пільга по сплаті судового збору за позовами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі поширюється і на позови про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, який за своїм змістом також є заробітною платою.

Відповідно суд дійшов висновку, що позивачем помилково сплачений судовий збір за подання до адміністративного суду цього позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 3674-VI сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Отже суд не здійснює розподіл помилково сплаченого позивачем судового збору та роз`яснює йому право звернутися до суду із заявою про повернення помилково сплаченого ним судового збору в розмірі 1081,00 грн.

При цьому суд зауважує, що повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів здійснюється у Порядку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 (далі - Порядок № 787).

Наказом Міністерства фінансів України від 26.11.2024 № 606 «Про внесення змін до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» унесено зміни до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182.

Так, пунктом 5 розділу І Порядку № 787 визначено, що повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету або повернення на єдиний рахунок (у разі його використання) податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів, або перерахування між видами доходів і бюджетів коштів, помилково та/або надміру зарахованих до відповідних бюджетів через єдиний рахунок, здійснюється за поданням (висновком, повідомленням) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету.

Складанню такого подання передує подання платником заяви, вимоги до якої визначені в абзаці сьомому пункту 5 розділу І цього Порядку.

З квитанції про сплату судового збору від 13 жовтня 2021 року № 58726478 слідує, що судовий збір сплачено та зараховано на рахунок Окружного адміністративного суду міста Києва, а не Луганського окружного адміністративного суду.

Наказом Державної судової адміністрації України від 20 грудня 2022 року № 477 утворено ліквідаційну комісію Окружного адміністративного суду міста Києва та затверджено план заходів з ліквідації.

Отже, враховуючи наведені обставини, суд роз`яснює, що заяву про повернення помилково сплаченого судового збору по цій справі слід подавати до ліквідаційної комісії Окружного адміністративного суду міста Києва, якою і має бути сформовано подання про повернення судового збору.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (місцезнаходження: 01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку задовольнити частково.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 18 березня 2021 року по 03 жовтня 2021 року включно в сумі 104260,76 грн (сто чотири тисячі двісті шістдесят гривень 76 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 4000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова