Справа № 160/12546/25
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2025-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою Приватного акціонерного товариства "ДТЕК Павлоградвугілля" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування розпорядження, зобов`язання вчинити певні дії,
Позивач звернувся через систему "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
1. визнати протиправним та скасувати розпорядження № 387-рл від 01.11.2024 року відповідача-1 про анулювання ліцензій в частині анулювання ліцензій на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), виданих йому:
2. зобов`язати відповідача-1 виключити з Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального інформацію щодо анулювання ліцензій на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), виданих йому:
3. визнати протиправними дії відповідача-2 щодо відмови в реєстрації його акцизних накладних форми "П" № 4322 від 27.12.2024 року, № 130 від 31.12.2024 року, № 131 від 31.12.2024 року;
4. зобов`язати відповідача-2 зареєструвати акцизні накладні форми "П" № 4322 від 27.12.2024 року, № 130 від 31.12.2024 року, № 131 від 31.12.2024 року, датами їх подання на реєстрацію.
На підставу для прийняття вказаного розпорядження відповідач-1 посилався на п.6 розділу XIII Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» від 18.06.2024 р. №3817-ІХ. Причиною анулювання зазначено: у зв`язку з несплатою чергового платежу за ліцензію. Розпорядження №387-рл від 01.11.2024 р. в частині анулювання виданих ліцензій позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Так, ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" повністю сплачено грошові кошти у встановленому чинним законодавством розмірі за весь період користування ліцензіями. Таким чином, у період з 2020 р. по 2025 р. здійснено оплату за ліцензії та станом на дату прийняття спірного розпорядження про анулювання ліцензій заборгованість по сплаті чергових платежів була відсутня. Крім того, за наслідками прийняття розпорядження про анулювання ліцензій, позивач був позбавлений можливості здійснити реєстрацію трьох акцизних накладних форми «П». Згідно із квитанціями №1 від 27.12.2024 р., від 13.01.2025 р., від 13.01.2025 р. ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" подано на реєстрацію акцизні накладні №4322 від 27.12.2024 р., №130 від 31.12.2024 р., №131 від 31.12.2024 р., однак в їх реєстрації було відмовлено з причини: «Документ не може бути прийнятий - порушено вимоги ст.15 Закону України №481/95-ВР, а саме: «реалізація пального з акцизного складу з ідентифікатором об`єкта оподаткування 67200030 може здійснюватися лише при наявності ліцензії». Зазначені обставини й стали підставою для звернення до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Тому, складання та вжиття заходів з реєстрації акцизних накладних на операції, пов`язанні із зберіганням пального при анульованих ліцензіях на даний вид діяльності зі сторони позивача було неправомірним, що й ним не заперечується. Таким чином, за відсутності у ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» діючих ліцензій на право зберігання пального, неприйняття ДПС на реєстрацію акцизних накладних №4322 від 27.12.2024 р., №130 від 31.12.2024 р., №131 від 31.12.2024 р. є обґрунтованим. У спірному випадку контролюючий орган взагалі не здійснював перевірку акцизних накладних на відповідність усім визначеним критеріям, оскільки ним було відмовлено у їх прийнятті до реєстрації, а не відмовлено їх в реєстрації в ЄРАН. Отже, такий спосіб захисту права як зобов`язання відповідача зареєструвати спірні акцизні накладні не може бути застосований у спірних відносинах, які фактично виникли з приводу відмови у прийнятті до реєстрації акцизних накладних, а не у відмові їх в реєстрації в ЄРАН. Тож, зобов`язання відповідача-2 зареєструвати вказані акцизні накладні є передчасним, так як повноваженнями щодо вирішення питання про реєстрацію акцизних накладних в ЄРАН, відповідно до положень податкового законодавства, наділені саме податкові органи. Враховуючи викладене, відповідач-2 також просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Ухвалою суду від 26.05.2025 року клопотання відповідача-2 про розгляд справи за участю його представника по цій справі - залишено без задоволення.
До суду від позивача 28.05.2025 року надійшла відповідь на відзив відповідача-2, в якій вказано, що придбане паливо ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» використовував на власні потреби для ведення господарської діяльності. Відповідно до наданих позивачем акцизних накладних №130 та №131 від 31.12.2024 р. здійснювалось списання пального, по акцизній накладній №4322 від 27.12.2024 р. відбувалось переміщення пального з пересувного акцизного складу на стаціонарний акцизний склад підприємства. За наслідками прийняття розпорядження про анулювання ліцензій, ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» було позбавлене можливості здійснити реєстрацію трьох акцизних накладних форми «П». Тобто, в реєстрації акцизних накладних було відмовлено з причини: «документ не може бути прийнятий порушено вимоги ст.15 Закону №481/95-ВР, а саме: реалізація пального з акцизного складу з ідентифікатором об`єкта оподаткування 67200030 може здійснюватися лише при наявності ліцензії». Отже, прослідковується прямий зв`язок не реєстрації акцизних накладних з неправомірним, першочерговим, анулюванням ліцензій.
28.05.2025 року до суду від відповідача-1 надійшли заперечення, в яких зазначено, що при внесенні чергового платежу за ліцензію система формує повідомлення «заява про внесення чергового платежу". Однак, у даному випадку, таке повідомлення не було сформовано, отже, до системи не надійшла відповідна інформація про сплату чергового платежу. Тобто, з урахуванням викладеного, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області при винесенні розпорядження №387-рл від 01.11.2024 діяло лише в межах наданих повноважень.
До суду від 05.06.2025 року від відповідача-2 надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що позивач вважає вірним спосіб захисту порушеного права - зобов`язання ДПС України зареєструвати спірні акцизні накладні в Єдиному реєстрі акцизних накладних. Як зазначалось ДПС України у відзиві на позов єдиним порядком ведення Єдиного реєстру акцизних накладних є Порядок затверджений постановою КМУ від 24.02.2016 р. №114. Так, відповідно до Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою КМУ від 29.12.2010 р. № 1246, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин щодо реєстрації акцизних накладних. Порядком № 114 визначено критерії за якими контролюючий орган повинен перевірити подані для реєстрації акцизні накладні №4322 від 27.12.2024 р., №130 від 31.12.2024 р., №131 від 31.12.2024 р., складені ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». У спірному випадку контролюючий орган взагалі не здійснював перевірку спірних акцизних накладних на відповідність усім визначеним п.10 Порядку №114 критеріям, оскільки ним було відмовлено у їх прийнятті до реєстрації, а не відмовлено в їх реєстрації.
09.06.2025 року до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній звертає увагу суду, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18.03.2020 року у справі №815/4448/16, від 27.08.2019 року у справі №540/2077/18, на які посилається представник відповідача-2, були зроблені за інших фактичних обставин, які не є релевантними до обставин цієї справи.
11.06.2025 року до суду від відповідача-2 надійшли заперечення на додаткові пояснення, в яких зазначено, що правова позиція Верховного Суду (постанови від 18.03.2020 р. №815/4448/16, від 27.08.2019 р. №540/2077/18) полягає в тому, що суд не може підміняти собою функцію контролюючого органу. Зобов`язання «зареєструвати» документ, який був неприйнятий системою, є втручанням у дискреційні повноваження податкового органу та порушенням встановленої процедури реєстрації. Це стосується як податкових, так і акцизних накладних. Основним аргументом є те, що реєстрація податкової/акцизної накладної вимагає перевірки відповідності даних, відсутності ризиків та дотримання встановлених процедур. Це є дискреційними повноваженнями податкового органу, який повинен оцінити надані документи та інформацію, що цілком відповідає п.12 Порядку № 1246 та п.10 Порядку №114. Якщо система в автоматичному порядку не прийняла податкову/акцизну накладну, то відсутній технічний та юридичний механізм для її примусової «реєстрації» за рішенням суду. Таким чином, є вірною позиція ДПС України про те, що визначений ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» судовий захист порушеного права суперечить чинному законодавству з питань реєстрації акцизних накладних в ЄРАН та сталій практиці Верховного Суду у дотриманні судом принципу розподілу влади.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, а також посилення боротьби з незаконним його виробництвом та обігом на території України регулює Закон Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального (далі - Закон № 481/95-ВР).
Відповідно до ст.1 Закону №481/95-ВР ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку; анулювання ліцензії - позбавлення суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) права на провадження діяльності, зазначеної в ліцензії.
Приписами частини 7 статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено річну плату за ліцензії на право зберігання пального у розмірі 780 гривень.
Відповідно до частин 8, 10 статті 15 Закону № 481/95-ВР, суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва.
Ліцензії на право оптової торгівлі пальним видаються терміном на п`ять років органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України.
Частиною 33 статті 15 Закону № 481/95-ВР визначено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.
Згідно із ч.44 ст.15 Закону № 481/95-ВР повідомлення про необхідність внесення чергового платежу за ліцензію автоматично формується та направляється органом ліцензування суб`єкту господарювання (у тому числі іноземному суб`єкту господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) за 30, за 20, за 10 та за 5 днів до настання терміну сплати за відповідну ліцензію в електронній формі засобами електронного зв`язку.
За приписами частини 46 статті 15 Закону № 481/95-ВР, ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного розпорядження на підставі, зокрема, несплати чергового платежу за ліцензію.
Ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) розпорядження про її анулювання в електронній формі засобами електронного зв`язку.
В силу статті 16 Закону № 481/95-ВР, контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України.
Контроль за сплатою річної плати за ліцензії здійснюється органом виконавчої влади, уповноваженим Кабінетом Міністрів України видавати ліцензії на виробництво спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, і пального, оптову торгівлю спиртом, оптову та роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, і пальним, на зберігання пального. Для здійснення контролю суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) подає зазначеному органу копію платіжного доручення з відміткою банку про сплату.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 01.11.2024 р. №387-рл про анулювання ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) є несплата позивачем чергового платежу за ліцензію з посиланням на п.6 розділу Перехідних положень Закону № 3817-ІХ.
Системний аналіз вказаних вище норм дає підстави для висновку, що під несплатою чергового платежу за ліцензію варто розуміти бездіяльність суб`єкта господарювання, яка полягає у нездійсненні ним своєчасного та в повному обсязі перерахування коштів на відповідний бюджетний рахунок, призначений для вказаного платежу.
Відповідно до пункту 10 Порядку № 621 щомісяця не пізніше 12 числа місяця, що настає за звітним, Казначейство надає до ДПС уточнений Звіт про виконання місцевих бюджетів за доходами в розрізі бюджетів Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Таким чином, нормами чинного законодавства встановлено алгоритм перевірки виконання місцевих бюджетів ДПС.
Отже, дані обставини свідчать про те, що позивачем здійснено сплату за ліцензії до закінчення граничного терміну сплати, який охоплював період дії ліцензій. При цьому, плата була перерахована позивачем на діючий на момент її сплати бюджетний рахунок, призначений для вказаного платежу.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивач не може нести відповідальність у вигляді анулювання ліцензії з підстав несплати чергового платежу за ліцензію.
Щодо посилання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області у розпорядженні як на підставі для анулюванні ліцензії на п.6 розділу «Перехідних положень» Закону № 3817-ІХ, суд зазначає наступне.
З 27.07.2024 року набув чинності Закон України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових, дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються, в електронних сигаретах та пального» від 18.06.2024 р. № 3817-ІХ (далі - Закон № 3817-ІХ).
Згідно із абз.1 п.3 Розділу «Перехідних положень» Закону № 3817-ІХ, ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, видані відповідно до Закону України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального" до 1 січня 2025 року, вважаються чинними та підтверджують право на провадження відповідного виду (видів) господарської діяльності до завершення строку, на який їх було видано (для ліцензій, виданих на визначений строк), або до дня припинення їхньої дії в порядку, визначеному цим Законом.
Відповідно до пункту 6 розділу «Перехідних положень» Закону № 3817-ІХ, суб`єкт господарювання, який починаючи з дня введення воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, до дня набрання чинності цим Законом здійснював господарську діяльність на підставі ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, строк дії якої закінчився у цей період, та який не отримав нової ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, зобов`язаний протягом трьох місяців, наступних за місяцем, в якому цей Закон набрав чинності:
подати заяву про отримання нової ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності у порядку, визначеному Законом України "Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального";
сплатити не сплачені протягом зазначеного періоду чергові платежі за ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності, у тому числі за період з дня закінчення строку дії раніше виданої/наданої ліцензії до останнього дня третього місяця, наступного за місяцем, в якому набрав чинності цей Закон, або до дня отримання нової ліцензії.
Суб`єкт господарювання, який у період, визначений абзацом першим цього пункту, здійснював господарську діяльність на підставі ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, строк дії якої не закінчився у такий період, але за якою не сплачено чергові платежі, зобов`язаний протягом трьох місяців, наступних за місяцем, в якому набрав чинності цей Закон, сплатити не сплачені протягом зазначеного періоду чергові платежі за ліцензію на право провадження відповідного виду господарської діяльності.
Так, визначені ст.15 Закону №481/95-ВР заходи щодо анулювання дії ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) можуть бути застосовані контролюючим органом до суб`єкта господарювання лише у випадку несплати чергового платежу за ліцензію.
Натомість, ненадання суб`єктом господарювання до територіального органу Державної податкової служби України, який видав йому ліцензію на право зберігання пального, копії платіжного доручення про сплату річної плати за ліцензію з відміткою банку про її сплату не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату таким суб`єктом річної плати за ліцензію, а, відтак, і не є підставою для застосування до суб`єкта господарювання відповідальності у вигляді анулювання дії ліцензії, оскільки, анулювання ліцензії здійснюється лише у випадку несплати річної плати.
При цьому, під несплатою річної плати за ліцензію слід розуміти бездіяльність суб`єкта господарювання, яка полягає у не здійсненні ним своєчасного та в повному обсязі перерахування коштів на відповідний бюджетний рахунок, призначений для вказаного платежу.
Однак, як було встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" такої бездіяльності допущено не було, оскільки, здійснення своєчасної сплати річної плати за право зберігання пального підтверджується платіжними дорученнями.
Таким чином, суд зазначає, що наведені вище правові норми Закону № 481/95-ВР пов`язують настання наслідків у вигляді анулювання ліцензії саме з несплатою відповідних платежів за ліцензію, а не за ненадання квитанції до контролюючого органу або відсутність у Єдиному реєстру ліцензіатів та місць обігу пального відомостей щодо сплати річної плати за право зберігання пального.
Щодо позовних вимог в частині видалення з Єдиного реєстру ліцензіатів т місць обігу пального інформації про анулювання позивачу ліцензії, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно із пунктом 29 частини першої статті 1 Закону 3817-IX Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального складова інформаційно-комунікаційної системи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, що містить перелік суб`єктів господарювання, яким надано ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним у розрізі суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на таких місцях на підставі наданих ліцензій.
Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 35 Закону 3817-IX внесення відомостей до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального здійснюється за результатами проведення обробки (перевірки) інформації, зазначеної у заяві про отримання ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, в автоматичному режимі або посадовою особою органу ліцензування на підставі рішення суду, що набрало законної сили.
Відомості Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального можуть змінюватися/виключатися органом ліцензування на підставі рішення суду, що набрало законної сили (пункт 3 частини п`ятої статті 35 Закону 3817-IX).
Пунктами 21 і 23 частини четвертої статті 35 Закону 3817-IX встановлено, що Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального містить такі відомості про ліцензіатів:
дата припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності (у форматі ДДММРРРР);
дата рішення суду, що набрало законної сили, та номер справи, по якій прийнято рішення про визнання протиправним та скасування рішення органу ліцензування про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності.
Таким чином, у випадку скасування в судовому порядку рішення про припинення дії ліцензії в Єдиний реєстр ліцензіатів та місць обігу пального підлягають внесенню дані про відповідне судове рішення, а також про виключення відомостей про анулювання ліцензії з дати прийняття органом ліцензування скасованого рішення про анулювання ліцензії.
Тому позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими.
Щодо заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача-2 щодо відмови в реєстрації акцизних накладних форми "П" № 4322 від 27.12.2024 року, № 130 від 31.12.2024 року, № 131 від 31.12.2024 року та зобов`язати відповідача-2 зареєструвати акцизні накладні форми "П" № 4322 від 27.12.2024 року, № 130 від 31.12.2024 року, № 131 від 31.12.2024 року, датами їх подання на реєстрацію, суд вказує на таке.
Позивачем подано на реєстрацію акцизні накладні №4322 від 27.12.2024 р., №130 від 31.12.2024 р., №131 від 31.12.2024 р., однак згідно із квитанцій №1-АН від 27.12.2024 р., №1-АН від 13.01.2025 р., №1-АН від 13.01.2025 р. ДПС України було відмовлено у прийнятті на реєстрацію з причини: «документ не може бути прийнятий порушення вимог ст. 15 Закону № 481, а саме: реалізація пального з акцизного складу з ідентифікатором об`єкта оподаткування 67200030 може здійснюватися лише при наявності ліцензії».
Водночас, оптова, роздрібна торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії, у разі відсутності ліцензії реалізація забороняється. Це передбачено ст.15 Законом № 481/95-ВР.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта господарювання, який реалізує пальне, діючої або призупиненої ліцензії на право здійснення оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, у реєстрації акцизної накладної на реалізацію пального такому суб`єкту господарювання буде відмовлено.
Статтею 15 Закону № 481/95-ВР визначено, що зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.
Ліцензії на зберігання пального отримуються на кожне місце зберігання пального.
Ліцензії на право зберігання пального видаються за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років.
Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії.
Крім того, ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:
- підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;
- підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;
- суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.
Суб`єкти господарювання, які здійснюють, зокрема, зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на зберігання пального не отримують.
Отже, у разі складання акцизної накладної на суб`єкта господарювання - неплатника акцизного податку, за виключенням підприємствам, установам та організаціям, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету та підприємствам, установам та організаціям системи державного резерву, у якого відсутня ліцензія на зберігання пального, у її реєстрації має бути відмовлено.
Як встановлено судом та не спростовано позивачем в період з 01.11.2024 року у ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" не було діючих ліцензій на право на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), а тому складені акцизні накладні ПрАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" № 4322 від 27.12.2024 року, № 130 від 31.12.2024 року, № 131 від 31.12.2024 року правомірно не реєструвались податковим органом.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з викладених вище підстав.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Враховуючи, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку про стягнення частини понесених позивачем судових витрат у сумі 4 844,80 грн. (9 689,60 грн. : 2).
Отже, сплачений судовий збір по цій справі у розмірі 4 844,80 грн. підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд,
УХВАЛИВ:
Позовну заяву задовольнити частково.
У задоволенні решти позовної заяви відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма