Справа № 420/7683/25
Суддя: Бабенко Д.А.
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7683/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно зі ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в МПТУ №5 міста Херсона з 01.09.1975 року по 16.07.1977 рік, період роботи в ВКП «Ритм» з 16.08.1995 року по 29.12.2000 рік та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV з 20 лютого 2025 року.

Стисла позиція позивача.

У позовній заяві зазначено, що позивач 20 лютого 2025 року через електронний кабінет порталу електронних послуг Пенсійного фонду України звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV.

До заяви про призначення пенсії позивач додав: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, трудову книжку, атестат про закінчення навчального закладу та довідку про здачу військового квитка при виїзді за кордон на постійне місце проживання.

За принципом екстериторіальності питання щодо призначення пенсії розглядалось

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області в результаті розгляду заяви та доданих до неї документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення №79 від 28 лютого 2025 року, яким мені відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідних документів та страхового стажу, яке обґрунтовано тим, що:

до страхового стажу не враховано період навчання з 01.09.1975 по 16.07.1977, оскільки прізвище в атестаті не відповідає паспортним даним;

до страхового стажу не враховано період роботи з 16.08.1995 по 29.12.2000, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату внесків організації;

у зв`язку з відсутністю паспорта громадянина України, інформації про фактичне місце проживання на даний час та інформації про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

На переконання позивача рішення Головного управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо відмови у призначені пенсії є протиправним.

В обгрунтування правової позиції позивач покликається на норми Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», рішення Конституційного Суду України, а також на постанови Верховного Суду у релевантних справах.

Стислий виклад заперечень відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області у відзиві зазначає, що 20.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058- ІV, яка за принципом екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

За результатами розгляду заяви від 20.02.2025 про призначення пенсії, 28.02.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення за №79 про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідних документів та страхового стажу.

За нормами ст. 26 Закону 1058- ІV починаючи з 01.01.2023 по 31.12.2023 року зазначеного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності, зокрема, страхового стажу від 20 до 30 років.

У разі відсутності, починаючи з 01.01.2019 року зазначеного страхового стажу, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 65 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, страхового стажу 15 років.

Представник відповідача звернув увагу, що наявність страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Як зазначає представник відповідача, при опрацюванні наявних документів страховий стаж становить 16 років 06 місяців 15 днів, вік заявника 64 роки.

До страхового стажу не зараховані періоди:

період роботи з 01.09.1975 по 16.07.1977, оскільки прізвище заявника в атестаті не відповідає паспортним даним;

період роботи з 16.8.1995 по 29.12.2000, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату внесків по даній організації.

В матеріалах ЕПС від 20.02.2025 відсутня інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, в матеріалах ЕПС відсутній паспорт громадянина України та інформація про місце реєстрації та фактичне проживання на даний час.

Враховуючи вищенаведені факти та норми чинного законодавства, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області вважає, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу згідно вимог чинного законодавства, таким чином в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки у позивача відсутні необхідні документи та страховий стаж.

Стислий виклад заперечень відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

У відзиві зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області не погоджується з позовними вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Так, відповідач зазначає, що 20.02.2025, ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 року №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заява від 20.02.2025 розглядалась Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

За результатами розгляду вищевказаної заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення №79 від 28.02.2025 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону №1058, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Згідно зі статтею 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки при наявності страхового стажу: з 01.01.2023 по 31.12.2023 від 20 до 30 років. Починаючи з 01 січня 2019 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 15 років.

За наданими документами та відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування страховий стаж позивача склав - 16 років 6 місяців 15 днів. Вік Позивача на дату звернення - 64 роки. До страхового стажу Позивача не зараховано навчання в міському професійно- технічному училищі №5 м. Херсон з 01.09.1975 по 20.07.1977 на підставі атестату №6364.

За твердженням представника відповідача, атестат №6364 не відповідає п.8 Порядку №637, оскільки зазначені в ньому дані, а саме: прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає даним паспорту « ОСОБА_3 », відсутній рік видачі атестату.

З огляду на це, підстави для зарахування до страхового стажу позивача періоду навчання з 01.09.1975 по 20.07.1977 - відсутні.

Також, за записами трудової книжки НОМЕР_1 не зараховано до страхового стажу позивача період роботи з 16.08.1995 по 29.12.2000, оскільки за зазначений період дані згідно індивідуальних відомостях про застраховану особу в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5, відсутні.

Окрім цього, представник відповідача звернув увагу, що на момент подання документів на призначення пенсії за віком, наявність українського громадянства Позивача не підтверджено. У наданих позивачем документах наявний паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер НОМЕР_2 (дата видачі 03.03.2017). Наданий позивачем паспорт громадянина України для виїзду за кордон дає право на виїзд з України, в`їзд в Україну та посвідчує особу громадянина України під час перебування за межами України. Даний документ не містить даних про реєстрацію на території України. Таким чином, поданий позивачем паспорт номер НОМЕР_2 , виданий 2FIN, не відповідає вимогам п.2.9 Порядку №22-1, та не може бути врахований при призначенні пенсії.

Також, в матеріалах ЕПС від 20.02.2025 відсутні інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

У відзиві також вказано, що заява позивача від 20.02.2025 подана до територіального органу Пенсійного фонду України. Головне управління, відповідно до позовної заяви є органом пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім остаточне рішення по суті порушеного питання приймалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області. Відтак, враховуючи те, що рішення про відмову в призначенні пенсії прийняте Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, як органом, до виключних повноважень якого належить призначення/перерахунок пенсії заявнику, то відсутні підстави для покладення зобов`язань на Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 24.03.2025 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України, встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи та витребувано у відповідачів - Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області та Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області належним чином засвідчених копій:

заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV;

документів та матеріалів, які слугували підставою для прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області рішення №79 від 28 лютого 2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ).

09 квітня 2025 року представник Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області подав відзив на позовну заяву.

14 квітня 2025 року представник Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подав відзив на позовну заяву разом з витребуваними судом доказами.

18 квітня 2025 року позивач подав до суду клопотання про приєднання доказів, в якому просив продовжити поновити йому строк для подання доказів та долучити надані докази до матеріалів справи.

Суд ухвалою від 28.07.2025 поновив позивачу строк для подання доказів та приєднав до матеріалів справи надані позивачем додаткові докази.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.6 ст. 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, з відзивами відповідачів та наданими доказами, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 20.02.2025 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України від 09.07.2003 року №1058 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка за принципом екстериторіальності передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.

За результатами розгляду заяви від 20.02.2025 про призначення пенсії, 28.02.2025 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення за №79 про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідних документів та страхового стажу.

В оскаржуваному рішенні зазначено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності, зокрема, страхового стажу з 01.01.2023 по 31.12.2023 - від 20 до 30 років.

Починаючи з 1 січня 2019 року, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу не менше 15 років.

За доданими документами до страхового стажу не зараховано:

період навчання з 01.09.1975 по 16.07.1977, оскільки прізвище заявника в атестаті не відповідає паспортним даним;

період роботи з 16.08.1995 по 29.12.2000, оскільки в даних РЗО відсутня інформація про сплату внесків по даній організації.

Відповідно до п. 14-4 розділу 15 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зі змінами внесеними Законом №3674 передбачено, що громадянам України, які проживають на тимчасово окупованих територіях України або під час тимчасової окупації територій виїхали на підконтрольну Україні територію, виплата пенсії згідно з цим Законом проводиться за умови неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, підтверджується повідомленням про це органу Пенсійного фонду України в заяві особи про призначення, поновлення та продовження виплати пенсії.

В матеріалах ЕПС від 20.02.2025 відсутня інформація про неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації.

В матеріалах ЕПС відсутній паспорт громадянина України та інформація про місце реєстрації та фактичне проживання на даний час.

Прийнято рішення у призначенні пенсії відмовити, в зв`язку із відсутністю необхідних документів та страхового стажу.

Суд встановив, що 03 березня 2017 року позивачу видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , з терміном закінчення 03 березня 2027 року. На сторінці 5 паспорту проставлено відмітки про те, що позивач постійно проживає у Фінляндській республіці та з 01 червня 2007 року перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Фінляндській республіці.

Копією довідки на військовозобов`язаного, що виїжджає за кордон від 01 серпня 2003 року підтверджується, що ОСОБА_1 здано військовий квиток у зв`язку з виїздом в Фінляндію.

Згідно з атестатом від 16.07.1977 №6364, з 01.09.1975 до 20.07.1977, позивач навчався в міському професійно-технічному училищі №5 м. Херсона Херсонської області за професією «складальник корпусів металевих суден». Рішенням екзаменаційної комісії від 16 липня 1977 року позивачу присвоєно кваліфікацію «складальника корпусів металевих суден другого розряду».

При цьому, судом встановлено, що у прізвищі вказано « ОСОБА_2 », замість « ОСОБА_3 ».

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 21.07.1977,

на другій сторінці трудової книжки внесено запис №1 про те, що ОСОБА_1 з 01.09.1975 до 15.07.1977 рік навчався в МПТУ №5 м.Херсон та відповідно до запису №2 трудової книжки з 21.07.1977 ОСОБА_1 прийнятий на роботу складальником корпусів металевих суден другого розряду в цех №15 Херсонського суднобудівного заводу.

Згідно з архівною довідкою Херсонського професійного суднобудівного ліцею від 15.04.2025 №16, ОСОБА_1 з 01.09.1975 до 26.07.1977 дійсно навчався у МПТУ №5, форма навчання денна, присвоєна кваліфікація 2 розряд.

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 21.07.1977 (сторінки 8-9, запис №12 та №13) позивач з 16.08.1995 до 29.12.2000 працював водієм першого класу у Виробничо- комерційному підприємстві «Ритм».

Згідно з формою РС-право, позивачу зараховано стаж у розмірі 16 роки 6 місяці та 15 днів.

Загальна кількість стажу, що не зарахована Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, становить:

період навчання з 01.09.1975 по 16.07.1977 1 рік 10 місяців та 16 днів;

період роботи з 16.08.1995 по 29.12.2000 5 роки 4 місяці та 14 днів.

Вважаючи протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон №1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-ІV).

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 4 Закону №1058-IV, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно ст.5 Закону №1058-IV, він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Пунктом 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться у системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло раніше (абз. 1 ч.2 ст.24 Закону №1058-IV).

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

Щодо періоду навчання позивача та зарахування такого періоду до страхового стажу.

Відповідно до пункту «д» частини третьої статті 56 Закону №1788-XII, який діяв до набрання чинності Законом №1058- IV, до стажу роботи, який дає право на пенсію, зараховується, зокрема, час навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах з підготовки кадрів, підвищення кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі та клінічній ординатурі.

Згідно пункту 8 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637), період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

Під час навчання позивача діяли норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 №162, пункт 2.15 якої передбачав, що студентам, особам, які навчаються, аспірантам та клінічним ординаторам, що мають трудові книжки, учбовий заклад (науковий заклад) вносить запис про час навчання на денних відділеннях (в тому числі підготовчих) вищих і середніх спеціальних учбових закладах, в партійних школах і школах профруху. Підставою для таких записів є накази учбового закладу (науковий заклад) про зарахування або відрахування студента, особи, яка навчається, аспіранта, клінічного ординатора.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Згідно з атестатом від 16.07.1977 №6364, з 01.09.1975 до 20.07.1977, позивач навчався в міському професійно-технічному училищі №5 м. Херсона Херсонської області за професією «складальник корпусів металевих суден». Рішенням екзаменаційної комісії від 16 липня 1977 року позивачу присвоєно кваліфікацію «складальника корпусів металевих суден другого розряду».

При цьому, судом встановлено, що у прізвищі вказано « ОСОБА_2 », замість « ОСОБА_3 ».

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 21.07.1977,

на другій сторінці трудової книжки внесено запис №1 про те, що ОСОБА_1 з 01.09.1975 до 15.07.1977 рік навчався в МПТУ №5 м.Херсон та відповідно до запису №2 трудової книжки з 21.07.1977 ОСОБА_1 прийнятий на роботу складальником корпусів металевих суден другого розряду в цех №15 Херсонського суднобудівного заводу.

Згідно з архівною довідкою Херсонського професійного суднобудівного ліцею від 15.04.2025 №16, ОСОБА_1 з 01.09.1975 до 26.07.1977 дійсно навчався у МПТУ №5, форма навчання денна, присвоєна кваліфікація 2 розряд.

Суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові у постановах від 30 вересня 2019 року у справі №638/18467/15-а та від 25 квітня 2019 року у справі №593/283/17, на які обґрунтовано покликається позивач, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду України для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Крім того, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що період навчання позивача узгоджується з відповідними записами у трудовій книжці, та додаткового підтверджено архівною довідкою Херсонського професійного суднобудівного ліцею від 15.04.2025 №16.

За таких обставин, суд доходить висновку, що відповідачем протиправно не включено до страхового стажу позивача період навчання з 01.09.1975 по 16.07.1977. Відтак, позовні вимоги у цій частини є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо не зарахування до страхового стажу періоду навчання позивача з 16.08.1995 по 29.12.2000.

Судом встановлено, що, згідно із записами трудової книжки (сторінки 8-9, запис №12 та №13) позивач з 16.08.1995 року по 29.12.2000 рік працював водієм першого класу у Виробничо-комерційному підприємстві «Ритм». Однак, у зв`язку з тим, що згідно з даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відомості про сплату підприємством страхових внесків відсутні, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області не зараховано до страхового стажу Позивача період роботи з 16.08.1995 року по 29.12.2000 рік.

При цьому, матеріали справи не містять покликань пенсійного органу на недоліки у заповненні трудової книжки позивачки чи на певні дефекти окремих записів.

Як вже зазначено судом, відповідно до ч.4 ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.1, п.2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Згідно з абз.1 п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 18 Порядку №637, за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, а обов`язково умовою застосування пункту 18 Порядку №637 внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації є відсутність архівних даних або неможливість одержання документів про наявний стаж роботи.

Надаючи правову оцінку вказаним підставам для відмови у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду роботи позивача, суд враховує, що згідно зі статтею 20 Закону №1058-IV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат, що здійснюються в натуральній формі. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Частиною 16 ст.106 Закону №1058-IV передбачено, що виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Отже, обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача. Порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За приписами ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа №144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа №688/947/17), згідно якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.

Суд зазначає, що відсутність за даними системи індивідуальних відомостей про застраховану особу про сплату страхових внесків за вказані періоди не може бути підставою для не зарахування таких періодів роботи до страхового стажу.

Порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника, зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата.

Суд зазначає, що фактично внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Отже, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що Головним управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 16.08.1995 до 29.12.2000 працював водієм першого класу у Виробничо- комерційному підприємстві «Ритм», а тому позовні вимоги в цій частині належать до задоволення.

Щодо відсутності паспорту громадянина України та інформації про місце реєстрації та фактичне проживання позивача, суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та

соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 49 та статті 51 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання закордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, рішенням Конституційного суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, пункт 2 частини 1 статті 49 та друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов`язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

В зазначеному рішенні Конституційного Суду України, зокрема, вказано, що оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Тобто, кожен громадянин України має право на вибір місця свого проживання із збереженням всіх конституційних прав.

Відповідності до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є: паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон; тимчасове посвідчення громадянина України; дипломатичний паспорт; службовий паспорт; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну.

У статті 44 Закону №1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 №22-1(далі - Порядок №22-1), до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж; 3) для підтвердження заробітної плати за період страхового стажу з 01 липня 2000 року орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу; 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5) документи, які засвідчують особливий статус особи (підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком, підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку).

Згідно з пунктом 2.9 Порядку №22-1 під час подання заяв, передбачених пунктом 1.1 розділу І, пунктом 3.1 розділу III та пунктом 5.1 розділу V цього Порядку, особою пред`являється паспорт громадянина України або тимчасове посвідчення громадянина України (для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідчення біженця або інший документ, що підтверджує законність перебування іноземця чи особи без громадянства на території України), свідоцтво про народження дитини (за відсутності у дитини паспорта громадянина України).

Відповідно до пункту 2 Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року №719-V, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - це документ, що посвідчує особу громадянина України під час перетинання ним державного кордону України та перебування за кордоном.

Згідно статті 1, 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII, на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Документами, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється на період до десяти років з можливістю продовження на такий же термін. Продовження терміну дії паспорта провадиться у порядку, встановленому для оформлення його видачі.

Наказом Міністерства закордонних справ №201 від 22 листопада 1999 року, який був чинний на момент виїзду позивача на постійне місце проживання за кордон, визначено Порядок розгляду в дипломатичних представництвах або консульських установах України за кордоном клопотань громадян України, які виїхали за її межі тимчасово, про залишення на постійне проживання за кордоном.

Згідно з пунктом 5.2 зазначеного Порядку, разом з повідомленням позитивного рішення заявник інформується про обов`язковість виписки з останнього місця постійного проживання в Україні, здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ за останнім місцем проживання в Україні та надання до дипломатичного представництва або консульської установи відповідних довідок.

Пунктом 5.3, визначено, що після представлення заявником довідок про виписку з останнього місця постійного проживання в Україні та здачі паспорта громадянина України до органів внутрішніх справ України в паспорт громадянина України для виїзду за кордон уноситься шляхом проставлення штампа «постійне проживання» або такого напису (з відміткою про дату внесення та із зазначенням посади і прізвища особи, яка його внесла), який скріплюється підписом посадової особи та печаткою відповідного дипломатичного представництва або консульської установи.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2007 році виїхав на постійне місце проживання за кордон до Фінляндської Республіки, у зв`язку із чим паспорт громадянина України ним було здано до відповідних органів та отримано паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

03 березня 2017 рок позивачу видано паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , з терміном закінчення 03 березня 2027 року.

На сторінці 5 паспорту позивача для виїзду за кордон № НОМЕР_4 проставлено відмітки про те, що Позивач постійно проживає у Фінляндській республіці та з 01 червня 2007 року перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Фінляндській республіці.

Копією довідки на військовозобов`язаного, що виїжджає за кордон від 01 серпня 2003 року підтверджується, що ОСОБА_1 здано військовий квиток у зв`язку з виїздом в Фінляндію.

Отже, оскільки позивачем, при виїзді на постійне місце проживання здано паспорт громадянина України, єдиним документом, що підтверджує громадянство України є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який і надано позивачем до заяви про призначення пенсії разом з довідкою про отримання ідентифікаційного податкового номеру.

Проте, рішенням Головного управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком, зокрема, у зв`язку з відсутністю паспорта громадянина України та інформації про фактичне місце проживання, оскільки на думку відповідача, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є неналежним документом для призначення пенсії.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що висновки Головного управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області є необґрунтованими, оскільки позивач, проживаючи в Фінляндії, як громадянин України, має такі самі конституційні права як і інші громадяни України.

Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

У постановах від 10 вересня 2021 року у справі №182/1283/17, від 01 жовтня 2019 року у справі №804/3646/18, від 14 липня 2020 року у справі №414/2108/16 Верховним Судом зроблено висновок, що виходячи з правової та соціальної природи пенсійного забезпечення, право громадянина на призначення йому пенсії не може залежати від умови постійного проживання в Україні.

Враховую вищезазначені норми законодавства та висновки Верховного Суду, суд доходить висновку, що відмова у призначенні пенсії позивачу з підстав надання для призначення пенсії паспорта громадянина України для виїзду за кордон та відсутності інформації про постійне місце проживання в Україні на теперішній час є протиправною.

Стосовно вимоги про надання інформації щодо неотримання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації, суд зазначає таке.

Як встановлено судом, позивач у 2007 році виїхав на постійне місце проживання за кордон, до Фінляндської Республіки, де проживає і наразі.

Проживаючи в Україні, позивач був зареєстрований у с Антонівка Херсонського району Херсонської області, що підтверджується копією довідки на військовозобов`язаного, що виїжджає за кордон від 01 серпня 2003 року.

Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, з 25 лютого 2022 року по 11 листопада 2022 року селище Антонівка, яке відноситься до Херсонської міської територіальної громади було тимчасово окуповане російськими військами.

Згідно з вимогами п.14-4 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, громадянам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, виплата пенсій та надання соціальних послуг, передбачених цим Законом, здійснюються за рахунок коштів, які надходять від платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, розташованих на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя.

Громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VІІ (далі - Закону №1207-VІІ), тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Тимчасова окупація російською федерацією територій України, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, незалежно від її тривалості, є незаконною і не створює для російської федерації жодних територіальних прав.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.7 Закону №1207-VІІ, для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. №234 затверджено Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (далі - Порядок №234, набув чинності з 08.07.2014).

Відповідно до п. 1 та п. 2 даного Порядку №234, останній визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду Російської Федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у Російській Федерації (далі - особи).

Відповідно до пунктів 3-5 Постанови №234, особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон). Територіальний орган, на підставі поданих документів, надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку. Виплата пенсії, після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії, поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії. Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів російської федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Разом з тим, пунктом 2.1 Розділу ІІ Порядку №22-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема заява в довільній формі про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації). Орган, що призначає пенсію, додає одержаний на запит документ про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії.

Так, подання заяви про відсутність громадянства держави-окупанта стосується осіб, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та саме на орган, що призначає пенсію, покладено обов`язок надсилання запиту до органів пенсійного забезпечення російської федерації щодо надання відомостей про те, чи особа перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсії чи ні.

Таким чином, нормами чинного законодавства передбачено, що Пенсійний орган зобов`язаний робити запит про те, що особа не перебуває на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації як одержувач пенсі, а не перекладати цей обов`язок на громадянина, усвідомлюючи і достовірно знаючи, що в умовах воєнного стану це зробити неможливо.

Отже, суд вважає, що відмова пенсійного органу у призначені позивачу пенсії, яка обґрунтована неподанням позивачем документів на підтвердження не перебування на обліку в органах пенсійного забезпечення російської федерації, суперечить вимогам принципу законності, оскільки відповідач не навів жодного положення законодавства, яке б зобов`язувало саме позивача надавати такі документи, та не зазначив положення законодавства, яке б передбачало наслідком неподання таких документів прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії, а тому дії пенсійного органу щодо відмови в призначенні позивачу є протиправними.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивач, станом на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, має трудову книжку на підтвердження зайняття трудовою діяльністю на території України, має стаж роботи для призначення пенсії, згідно наданих документів, проте не отримує жодних пенсійних виплат від Пенсійного фонду України.

Матеріалами справи також підтверджено, що позивач перебуває за місцем свого постійного проживання на території Фінляндської республіки. Водночас, матеріали справи не містять доказів, що позивач є особою яка проживає або колись проживала на тимчасово купованих територіях України, має зв`язки з російською федерацією, а тому вимога про надання інформації про неотримання ним пенсії від органів пенсійною забезпечення рф є незрозумілою, необґрунтованою та протиправною.

Слід вказати, що відмова у призначенні пенсії на підставі відсутності повідомлення позивача про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації за умови наявності інших необхідних документів, є проявом надмірного формалізму. Позивач як громадянка України наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно права на призначення пенсії за віком, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 26 Закону України Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності, зокрема, страхового стажу з січня 2023 по грудень 2023 -від 20 до 30 років.

Суд встановив, що позивач звернувся за призначенням пенсії за віком у віці 64 роки.

Страховий стаж позивача, обрахований пенсійним органом, становить 16 років 6 місяців 15 днів.

Під час розгляду цієї справи, суд дійшов висновку про протиправне незарахування до страхового стажу позивача:

періоду навчання з 01.09.1975 по 16.07.1977 1 рік 10 місяців та 16 днів;

періоду роботи з 16.08.1995 по 29.12.2000 5 роки 4 місяці та 14 днів.

З урахуванням зарахування зазначених періодів до страхового стажу позивача, загальний страховий стаж позивача, що підтверджується записами трудової книжки, становить: 23 роки 2 місяці та 30 днів.

Враховуючи приписи ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд доходить висновку, що позивач набув право на призначення пенсії за віком.

Вирішуючи позовні вимогу зобов`язального характеру, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Суд встановив, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Чернівецькій області, рішенням якого позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачу пенсії за віком має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення позивачу пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

Такий підхід висловлений у постановах Верховного Суду від 24.05.2024р. у справі №460/17257/23, від 07.05.2024р. у справі №460/38580/22, висновки викладені в яких підлягають обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Отже, враховуючи, що встановлені та з`ясовані судом обставини свідчать про протиправне відхилення відповідачем наданих позивачем документів на підтвердження свого страхового стажу, а також досягнення позивачем необхідного віку для призначення пенсії за віком (64 роки) при необхідному страховому стажу 20 років, зважаючи, що судом не встановлено необхідності у наданні позивачем додаткових доказів для підтвердження свого страхового стажу, суд доходить висновку, що позовні вимоги зобов`язального характеру підлягають задоволенню з виходом за межі позовних вимог шляхом:

визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в МПТУ №5 міста Херсона з 01.09.1975 до 16.07.1977, період роботи в ВКП «Ритм» з 16.08.1995 до 29.12.2000 та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV з 20 лютого 2025 року.

Суд зазначає, що частиною першою статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 968,96 грн згідно з квитанцією №6975-7613-2615-0282 від 14.03.2025.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , наявні підстави для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області суми сплаченого судового збору у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області №79 від 28 лютого 2025 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області зарахувати до загального страхового стажу ОСОБА_1 період навчання в МПТУ №5 міста Херсона з 01.09.1975 до 16.07.1977, період роботи в ВКП «Ритм» з 16.08.1995 до 29.12.2000 та призначити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV з 20 лютого 2025 року.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, , місцезнаходження: вул. Кобилянської Ольги, буд. 1/пл.Центральна, буд.3, м. Чернівці, Чернівецька область, 58002.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, , місцезнаходження: вул. Валентини Крицак, буд. 6, м. Херсон, Херсонська область, 73036.

Суддя Дмитро БАБЕНКО