Справа № 320/9873/25
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2025 року справа №320/9873/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: 25.02.2025 до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №01-25 від 29.01.2025 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що є громадянкою Республіки Білорусь, яка з 2019 року на законних підставах проживає на території України, зокрема, на підставі шлюбу з громадянином України. Позивач вказує, що 11.12.2023 звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак у цей день її заява не була прийнята, не була зареєстрована, їй не було видано довідку про звернення за захистом, а також не надано письмової відмови. У зв`язку з цим 12.12.2023 вона направила заяву поштовим зв`язком. Лише 18.01.2024 її заява була прийнята, а їй видано відповідну довідку.

Позивач обґрунтовує своє звернення за захистом тим, що після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну вона активно займається волонтерською діяльністю, спрямованою на підтримку українських військових та цивільного населення. Зокрема, вона організовувала благодійні заходи, брала участь у зборі коштів, речей та обладнання для потреб армії, шпиталів, родин внутрішньо переміщених осіб. Вона зазначає, що її діяльність є публічною, підтверджується публікаціями в соціальних мережах, статтями у ЗМІ.

Позивач наголошує, що через свою громадянську позицію, підтримку України та участь у волонтерській діяльності вона піддається ризику переслідування у країні походження. Вона вказує на системні репресії в Республіці Білорусь, зокрема, щодо осіб, які брали участь у протестах 2020 року, підтримують Україну або критикують білоруську владу. У зв`язку з цим вона вважає, що в разі повернення до Білорусі її життю, свободі та безпеці загрожуватиме небезпека.

Позивач також зазначає, що рішення Державної міграційної служби України від 29.01.2025 №01-25 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованим та протиправним. На її думку, під час розгляду її заяви не було належним чином досліджено всі обставини справи, не було враховано інформацію про ситуацію в країні походження, а також не було надано належної оцінки її особистим побоюванням переслідування. Позивач вказує, що висновки міграційного органу є суперечливими, а посилання на судову практику - необґрунтованими, оскільки рішення, на яке посилається міграційна служба, було скасоване апеляційною інстанцією.

Крім того, позивач посилається на положення національного законодавства, міжнародних договорів, зокрема Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, Директиви ЄС №2011/95/EU, а також практику Верховного Суду, які, на її думку, підтверджують наявність підстав для визнання її особою, яка потребує міжнародного захисту. Вона також наголошує, що обов`язок доказування правомірності рішення покладається на відповідача, а її власні пояснення, підтверджені загальновідомими фактами, є достатніми для визнання її побоювань обґрунтованими.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.01.2025 №01-25, а також зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач також заявляє клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області. Призначено судове засідання у справі на 06.05.2025. Викликано для участі у судовому засіданні учасників справи (їх представників). Витребувано докази у справі від позивача, відповідача, третьої особи. Запропоновано відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали подати до суду відзив на позовну заяву. Запропоновано позивачу протягом 5 днів з дня отримання відзиву подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив подати до суду заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів. Запропоновано третій особі протягом 15 днів з дня вручення ухвали подати пояснення щодо позову та витребувані судом.

02.04.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшла заява від ОСОБА_2 про вступ у справу як представника позивача ОСОБА_1

17.04.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшов відзив на позовну заяву, в якому Державна міграційна служба України заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідач зазначає, що рішення №01-25 від 29.01.2025 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням усіх обставин справи та на підставі наданих позивачем матеріалів.

Відповідач посилається на положення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року, Кваліфікаційної директиви ЄС 2011/95/EU, а також Керівних положень УВКБ ООН щодо обов`язків та стандартів доказування у справах біженців. Згідно з цими нормами, обов`язок доведення обставин, на які посилається заявник, покладається на самого заявника. Водночас посадова особа, яка розглядає заяву, має сприяти встановленню фактів, зокрема шляхом використання об`єктивної інформації про країну походження.

Відповідач визнає, що позивач є громадянкою Республіки Білорусь, що підтверджується наданим паспортом. Також не заперечується факт її волонтерської діяльності в Україні, зокрема у ВГО "Магнолія", а також участь у благодійних заходах, спрямованих на підтримку українських військових. Проте, на думку відповідача, така діяльність не є публічною та не має достатнього рівня ідентифікації позивача як волонтера у відкритих джерелах. Відповідач звертає увагу, що сторінки позивача в соціальних мережах не містять публікацій, які б свідчили про її активну громадянську позицію або критику уряду Білорусі, а публікації, що стосуються проєкту "UA BE 2024", з`явилися вже після звернення за захистом.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач не надала доказів, які б свідчили про наявність обґрунтованих побоювань переслідування в країні походження за ознаками, передбаченими Конвенцією 1951 року, зокрема за ознакою раси, релігії, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутні також дані про переслідування позивача з боку білоруської влади у зв`язку з її волонтерською діяльністю. Відповідач наголошує, що загальна ситуація з правами людини в Республіці Білорусь не може бути самостійною підставою для надання міжнародного захисту без наявності індивідуалізованих ризиків для конкретної особи.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач вказує на наявність дискреційних повноважень у прийнятті таких рішень. Втручання суду в ці повноваження, на думку відповідача, є неприпустимим, оскільки суперечить принципу поділу влади та положенням Конституції України. Відповідач також посилається на практику Верховного Суду, згідно з якою суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту, якщо для цього передбачено право на розсуд.

У підсумку відповідач просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, вважаючи, що рішення про відмову в наданні міжнародного захисту було прийнято правомірно, з дотриманням усіх вимог законодавства та на підставі належної оцінки наданих доказів.

01.05.2025 через підсистему "Електронний суд" під представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

У судове засідання, призначене на 06.05.2025, з`явились позивач, представники позивача та відповідача та третьої особи.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 судове засідання відкладено на 15.05.2025.

14.05.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 додатково обґрунтовує свою правову позицію, вказуючи на низку порушень, допущених відповідачем та третьою особою під час розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач стверджує, що відповідач не спростував доводів про протиправність рішення від 29.01.2025 №01-25, а також не надав належної оцінки як її особистим твердженням, так і наданим доказам.

Позивач вказує, що під час розгляду її заяви не було встановлено дату останнього виїзду з країни походження, попри те, що вона чітко зазначила її як 11.01.2022, що підтверджується протоколом співбесіди та відмітками в паспорті. Натомість у матеріалах відповідача фігурує інша дата - 14.02.2022, що, на думку позивача, свідчить про поверховий аналіз справи.

Окремо позивач наголошує, що відповідач не врахував ризик переслідування за виконання українських пісень у публічному просторі, що є проявом її громадянської позиції. Вона посилається на приклад переслідування в Білорусі співачки ОСОБА_3 за виконання пісні гурту " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що, на її думку, підтверджує реальність загроз, з якими позивач може зіткнутися у разі повернення.

Позивач також вказує, що відповідач та третя особа розглядали її заяву виключно через призму належності до певної соціальної групи (волонтерів), ігноруючи її політичні переконання, які, за її твердженням, є відмінними від позиції уряду країни походження. Вона зазначає, що під час співбесід повідомляла про намір голосувати за опозиційного політика ОСОБА_5, що, на її думку, є проявом політичної позиції, яка може стати підставою для переслідування.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач визнав факт її волонтерської діяльності, однак поставив під сумнів її мотиви, не надавши при цьому жодних доказів. Вона вважає, що така оцінка є суб`єктивною та не може бути підставою для відмови у наданні захисту. У відповідь на зауваження про відсутність публічного висвітлення її діяльності, позивач посилається на положення Керівництва УВКБ ООН, згідно з якими навіть невиражені переконання можуть бути підставою для переслідування, якщо є підстави вважати, що вони рано чи пізно проявляться.

Позивач також вказує на порушення з боку третьої особи під час подання заяви, а саме 11.12.2023 її заява не була прийнята, не зареєстрована, не видано довідку, що змусило її надіслати заяву поштою. Лише 18.01.2024 заява була прийнята, що, на її думку, свідчить про неправомірну поведінку посадових осіб. Крім того, третя особа, на думку позивача, протиправно вилучила її посвідку на тимчасове проживання та знищила її, що не передбачено чинним законодавством.

Щодо обраного способу захисту, позивач вказує, що суд має право зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки для цього виконані всі умови, визначені законом, і таке рішення не передбачає дискреції. Вона посилається на положення Конституції України, Закону "Про адміністративну процедуру" та практику Верховного Суду, згідно з якими спосіб захисту має бути ефективним і таким, що унеможливлює повторне порушення прав.

Окремо позивач наголошує, що її заява також не була належним чином розглянута в частині можливості надання їй додаткового захисту, попри наявність систематичних порушень прав людини в країні походження. Вона вважає, що відповідач обмежився лише аналізом відсутності тортур чи смертної кари, ігноруючи інші підстави, передбачені законом.

У підсумку, позивач просить суд врахувати відповідь на відзив, як частину матеріалів справи та задовольнити позов у повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 15.05.2025, з`явились позивач, представники позивача та відповідача та третьої особи.

У судовому засіданні 15.05.2025 суд розпочав розгляд справи по суті, заслухав пояснення позивача та представника позивача, представника відповідача.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.05.2025 відкладено судове засідання на 01.07.2025, витребувано у третьої особи пояснення щодо вилучення у позивача посвідки на тимчасове проживання та копію особової справи позивача.

22.05.2025 через підсистему "Електронний суд" надійшли пояснення від третьої особи, згідно з якими Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - ЦМУ ДМС) заперечує проти задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 та вважає його необґрунтованим. Третя особа зазначає, що діяла виключно в межах повноважень, визначених Конституцією України, Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також відповідними підзаконними нормативно-правовими актами.

ЦМУ ДМС наголошує, що посвідка на тимчасове проживання видається іноземцям, які перебувають в Україні на підставах, передбачених законом, зокрема для возз`єднання сім`ї. У разі звернення особи із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відбувається зміна підстави перебування в Україні - з міграційної на гуманітарну. У зв`язку з цим особа не може одночасно перебувати в Україні у двох правових статусах - як іноземець із посвідкою на тимчасове проживання та як особа, яка звернулася за міжнародним захистом. Саме тому, на думку третьої особи, дії щодо вилучення в позивача посвідки на тимчасове проживання були правомірними та відповідали вимогам законодавства.

Третя особа також зазначає, що 18.01.2024 позивач звернулась до ЦМУ ДМС із заявою про визнання її біженцем, яка була прийнята до розгляду, зареєстрована, та їй було видано довідку про звернення за захистом в Україні №014019. Водночас, відповідно до бази даних ЄІАС УМП ІП "Облік іноземців та біженців", посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , видана 02.11.2023, станом на 20.05.2025 має статус "видано". У зв`язку з цим, на думку третьої особи, вилучення посвідки на тимчасове проживання було необхідним для уникнення правової колізії та забезпечення єдності статусу особи.

Крім того, ЦМУ ДМС наводить хронологію звернень позивача щодо оформлення посвідок на тимчасове проживання, починаючи з 2019 року, коли вона вперше отримала посвідку на підставі волонтерської діяльності, а з 2022 року - на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України. Усі посвідки видавалися відповідно до чинного законодавства, на підставі поданих заяв і документів.

У підсумку третя особа просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, вважаючи, що дії ЦМУ ДМС були правомірними, обґрунтованими та здійснені відповідно до вимог чинного законодавства.

У судове засідання, призначене на 01.07.2025, з`явились позивач, представники позивача та відповідача, третьої особи.

Заслухавши позивача, представників позивача, відповідача та третьої особи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є громадянкою Республіки Білорусь, що підтверджується паспортом Республіки Білорусь НОМЕР_2 , виданим 03.02.2014 Фрунзенським РУВС, м. Мінськ, дійсним до 03.02.2024, (т.1, а.с.74-75).

Вперше ОСОБА_1 прибула на територію України у 2019 році та з того часу перебувала в Україні на законних підставах, що підтверджується даними з ЄІАС УМП ІП "Облік іноземців та біженців" та копіями посвідок на тимчасове проживання.

21.11.2019 ОСОБА_1 звернулась до ЦМУ ДМС із заявою про оформлення посвідки на тимчасове проживання на підставі провадження волонтерської діяльності відповідно до частини 10 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". За результатами розгляду заяви 29.11.2019 їй було видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_3 строком дії до 28.11.2020. Приймаючою стороною виступала Всеукраїнська громадська організація "Магнолія".

Надалі позивач неодноразово зверталася до ЦМУ ДМС із заявами про обмін посвідки у зв`язку із закінченням строку її дії:

05.11.2020 - видано посвідку № НОМЕР_4 від 18.11.2020 строком дії до 16.11.2021;

25.12.2021 - видано посвідку № НОМЕР_5 від 04.11.2021 строком дії до 03.11.2022.

23.09.2022 позивач подала заяву про обмін посвідки для возз`єднання сім`ї з громадянином України, на підставі шлюбу з громадянином України ОСОБА_4 відповідно до свідоцтва про шлюб від 23.08.2022 серії НОМЕР_6 , згідно з частиною 14 статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

На підставі цієї заяви 09.11.2022 їй було видано посвідку № НОМЕР_7 строком дії до 08.11.2023.

20.10.2023 позивач подала чергову заяву про обмін посвідки у зв`язку із наближенням закінчення строку її дії. 02.11.2023 їй було видано посвідку № НОМЕР_1 строком дії до 19.10.2024, знову на підставі возз`єднання сім`ї з громадянином України.

11.12.2023 ОСОБА_1 звернулась до ЦМУ ДМС із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За твердженням позивача, її заява не була прийнята, не зареєстрована, довідку про звернення за захистом їй не видано, а письмову відмову не надано. У зв`язку з цим 12.12.2023 вона повторно направила заяву поштовим зв`язком.

18.01.2024 заява позивача була прийнята Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області до розгляду, про що свідчить факт видачі довідки про звернення за захистом в Україні №014019.

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", з цього моменту перебування позивача на території України вважається законним на період розгляду заяви.

У період з січня 2024 року по січень 2025 року позивач проходила процедуру розгляду поданої заяви, під час якої, за її твердженням, надавала пояснення щодо своєї громадянської позиції, участі у волонтерській діяльності, підтримки України у збройному конфлікті, а також побоювань переслідування у країні походження. Вона також повідомила про участь у публічних заходах, виконання українських пісень, підтримку опозиційного білоруського політика Світлани Тихановської та інші обставини, які, на її думку, свідчать про наявність ризиків у разі повернення до Білорусі.

На підтвердження своїх слів позивач надала копії публікацій, скріншоти з соціальних мереж, довідки від волонтерських організацій, а також посилання на міжнародні джерела, які підтверджують загрозу переслідування в Білорусі за аналогічні дії.

29.01.2025 Державна міграційна служба України прийняла рішення №01-25 про відмову у визнанні громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У рішенні зазначено, що стосовно заявниці умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання зазначеного рішення протиправним і зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує міжнародного захисту.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, а тому органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, частина 2 статті 19 Конституції України).

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків. Водночас суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частинами 1 і 2 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону 3671-VI передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону №3671-VI.

Так, за змістом частини 1 статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин", а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина 1 статті 8 Закону №3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина 4 статті 8 Закону №3671-VI).

У силу частин 6 та 7 статті 8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина 8 статті 8 Закону №3671-VI).

Відповідно до вимог статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Згідно з частиною 5 статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина 2 статті 12 Закону №3671-VI).

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі - Правила №649).

Відповідно до пункту 2.1 Правил №649 уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференцзв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Правил №649 у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Судом встановлено, що Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної й об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила перебувати за межами країни своєї національної належності і стала біженцем.

До того ж, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Водночас ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. При цьому, побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Водночас згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Так, з протоколу співбесіди від 31.01.2024 та протоколу додаткової співбесіди від 10.04.2024 (особова справа №2024KYIV0002), вбачається, що ОСОБА_1 були надані розширені та обґрунтовані відповіді на запитання відповідача, разом з відповідями позивачем надавались докази на підтвердження своїх доводів (роздруківки з видань, фото, листи, копії документів).

Крім того, на думку суду, твердження заявника є зрозумілими, не містять протиріч та підтверджені доказами, які позивач міг надати відповідачу на той момент.

Особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю й свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17.12.2020 у справі №420/3258/19, від 06.05.2022 у справі №420/470/21.

Суд встановив, що відповідно до пояснень позивача, наданих під час судових засідань, зі змісту позовної заяви, відповіді на відзив, письмових пояснень третьої особи, а також матеріалів особової справи 2024KYIV0002 ОСОБА_1 , розпочатої 18.01.2024, що ведеться Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ЦМУ ДМС, судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з наявністю, на її думку, реальних та обґрунтованих побоювань переслідування у країні походження - Республіці Білорусь.

Суд бере до уваги, що після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну в лютому 2022 року позивач ОСОБА_1 активно долучилася до волонтерської діяльності, спрямованої на підтримку Збройних Сил України та цивільного населення, яке постраждало внаслідок збройної агресії. Як вбачається з матеріалів справи, позивач брала участь у зборі коштів, організації гуманітарної допомоги, проведенні благодійних заходів, а також у публічних акціях солідарності з Україною. Частина цієї діяльності мала публічний характер, що підтверджується скріншотами з особистих сторінок у соціальних мережах, копіями подяк від благодійних фондів, а також інформацією з відкритих джерел.

Суд також враховує, що громадянська позиція позивача не обмежується лише підтримкою України, а включає також послідовну підтримку демократичних змін у Республіці Білорусь. Зокрема, позивач повідомила про свою участь у протестних акціях у 2020 році, а також про підтримку опозиційного політика Світлани Тихановської. Ці обставини є юридично значущими, оскільки, відповідно до Керівництва УВКБ ООН "Про політичні переконання" (2002), навіть мирне вираження політичної позиції, якщо воно суперечить офіційній ідеології авторитарного режиму, може бути підставою для переслідування.

Крім того, суд бере до уваги, що діяльність позивача є відомою серед білоруської діаспори, а також може бути ідентифікована через цифрові сліди в Інтернеті. У матеріалах справи містяться скріншоти з особистих сторінок позивача в соціальних мережах, публікації про її участь у благодійних заходах, а також відеозаписи її виступів.

Відповідно до пункту 80 Керівництва УВКБ ООН, навіть якщо переконання або дії заявника ще не стали відомими агенту переслідування, достатньо, щоб існувала висока ймовірність того, що вони стануть відомими у разі повернення. У цьому випадку така ймовірність є очевидною, з огляду на публічний характер частини діяльності позивачки, її зв`язки з білоруськими добровольцями, які воюють на боці України, та її участь у заходах, що висвітлювалися в медіа.

Суд також враховує, що в умовах сучасної цифрової епохи і тотального контролю з боку спецслужб Білорусі, ідентифікація особи, яка брала участь у проукраїнських ініціативах, є технічно можливою, навіть якщо така особа не є публічною фігурою в широкому розумінні. У цьому контексті ризик арешту, притягнення до кримінальної відповідальності або інших форм переслідування у разі повернення до Республіки Білорусь є не лише гіпотетичним, а й реальним.

Суд також бере до уваги, що відповідно до пункту 19 Пояснювальної записки про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця, УВКБ ООН до особистих обставин заявника належать загальні відомості про людину, його/її досвід, індивідуальні характеристики і будь-які інші особисті чинники, які могли б стати причиною переслідувань. Зокрема, значущими факторами, які слід брати до уваги, є наступні: чи піддавався заявник переслідуванням або іншим формам поганого поводження в минулому, а також досвід його родичів і друзів та досвід людей, які знаходяться в аналогічній з заявником ситуації. Важливі елементи, які стосуються ситуації в країні походження, стосуються загальних соціальних і політичних умов, положення у сфері прав людини в країні; законодавства країни; політики та практики агента переслідування, особливо щодо тих людей, які знаходяться в аналогічній з заявником ситуації, і т.д. Тоді як випадки переслідування або поганого поводження в минулому були б серйозним аргументом на користь позитивної оцінки ймовірності виникнення ризику переслідування в майбутньому, відсутність таких не є вирішальним фактором. Подібним чином і факт переслідування в минулому не обов`язково є вирішальним при оцінці можливості виникнення повторного переслідування, зокрема, в тих випадках, коли умови в країні походження значно змінилися.

У цьому контексті суд вважає релевантним приклад білоруської співачки ОСОБА_3 , яка у 2022 році була затримана в Мінську Республіки Білорусь за виконання пісні українського гурту " Океан Ельзи " українською мовою під час вуличного концерту.

Як встановлено з відкритих джерел, після виступу, який набув розголосу в соціальних мережах, ОСОБА_3 була затримана білоруськими силовими структурами, а згодом засуджена до трьох років обмеження волі за участь у діях, що "грубо порушують громадський порядок". Її публічну активність було кваліфіковано як політично вмотивовану, а сам виступ - як прояв нелояльності до режиму. Згодом співачка була визнана політичним в`язнем та змушена залишити територію Білорусі, рятуючись від подальших репресій.

Позивач у цій справі вказує, що також є публічною особою, яка брала участь у благодійних заходах, виконувала українські пісні на публіці, зокрема за кордоном, а також публічно висловлювала підтримку Україні в умовах збройного конфлікту. Вона обґрунтовано побоюється, що в разі повернення до Білорусі її дії можуть бути сприйняті білоруською владою як аналогічні до дій ОСОБА_3 , що створює ризик переслідування.

Суд вважає, що приклад ОСОБА_3 є показовим і підтверджує, що влада Білорусі застосовує репресії до осіб, які публічно демонструють підтримку України, навіть у формі культурного самовираження. Це відповідає критеріям, викладеним у пункті 19 Пояснювальної записки УВКБ ООН, згідно з якими досвід осіб в аналогічному становищі є важливим фактором при оцінці обґрунтованості побоювань заявника.

Таким чином, суд бере до уваги не лише особисту історію позивача, але й загальновідомі випадки переслідування осіб, які здійснювали подібну діяльність, що підтверджує реальність загроз, на які вона посилається.

Судом також враховується, що звернення позивача за захистом не є формальним способом легалізації перебування в Україні, оскільки до моменту подання заяви ОСОБА_1 перебувала в Україні на законних підставах - на підставі посвідки на тимчасове проживання, виданої у зв`язку з возз`єднанням сім`ї з громадянином України, а звернулася за захистом позивач тоді, коли усвідомила реальність загроз у разі повернення до країни походження, зокрема після активізації репресивних дій білоруської влади щодо громадян, які підтримують Україну, про що свідчить лист Правозахисного центру "Вясна" від 13.05.2025, долучений до матеріалів справи.

Водночас суд, оцінюючи достовірність матеріалів, наданих Правозахисним центром "Вясна", бере до уваги як зміст цих матеріалів, так і джерело їх походження. Відповідно до пунктів 230 - 233 рішення ЄСПЛ у справі "Sufi and Elmi v. United Kingdom" (заяви №8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року), при оцінці достовірності інформації про країну походження суд має враховувати: ступінь незалежності джерела; його авторитет і репутацію; серйозність досліджень, на яких базуються висновки; узгодженість з іншими джерелами.

У цьому контексті суд зазначає, що Правозахисний центр "Вясна" є однією з найстаріших і найвідоміших неурядових правозахисних організацій у Республіці Білорусь, заснованою у 1996 році. Центр понад 20 років документує порушення прав людини, зокрема політичні репресії, тортури, незаконні затримання, переслідування активістів, журналістів та правозахисників. Його діяльність визнається авторитетними міжнародними організаціями, включаючи Amnesty International, Human Rights Watch, а також УВКБ ООН.

Суд також враховує, що в Республіці Білорусь матеріали Правозахисного центру "Вясна" були визнані "екстремістськими" рішенням суду Залізничного району м. Гомеля у грудні 2021 року. Водночас така кваліфікація є наслідком політичного тиску з боку білоруської влади, яка системно переслідує незалежні правозахисні організації. Станом на 2025 рік кілька представників "Вясни" перебувають у місцях позбавлення волі, а сама організація позбавлена державної реєстрації.

З огляду на зазначене, суд вважає, що інформація, надана Правозахисним центром "Вясна", має високий ступінь достовірності, оскільки ґрунтується на системному моніторингу та документуванні порушень; підтверджується іншими незалежними джерелами; відповідає загальновідомим фактам про ситуацію з правами людини в Республіці Білорусь.

Таким чином, лист Правозахисного центру "Вясна" від 13.05.2025, долучений до матеріалів справи, є належним і допустимим доказом, який підтверджує реальність загроз для осіб, які підтримують Україну або висловлюють політичну опозиційність до чинного режиму в Білорусі. У цьому зв`язку суд бере цей документ до уваги як додаткове підтвердження обґрунтованості побоювань позивача щодо можливого переслідування у разі повернення до країни походження.

Крім того, судом враховується, що загальна ситуація з правами людини в Республіці Білорусь, згідно з оцінками міжнародних правозахисних організацій, залишається системно репресивною та авторитарною.

Згідно зі звітом Freedom House за 2024 рік, Білорусь класифікується як "невільна країна" з оцінкою 22 зі 100 балів у сфері інтернет-свободи. У звіті зазначено, що уряд Білорусі продовжує переслідувати громадян за онлайн-активність, блокує незалежні медіа, криміналізує "екстремістські" матеріали, а також переслідує осіб, які підтримують Україну або білоруську опозицію. Зокрема, у 2023 році було зафіксовано зростання кількості кримінальних справ за "участь у екстремістських групах" та "фінансування екстремістської діяльності".

Amnesty International у своєму звіті за 2023 рік зазначає, що в Білорусі зберігаються масові порушення прав на свободу вираження поглядів, мирних зібрань і об`єднань. У звіті наголошується на кримінальному переслідуванні за "дискредитацію державних інституцій", "поширення екстремістських матеріалів" та підтримку опозиційних діячів. Також фіксуються випадки тортур, нелюдського поводження та політично вмотивованих вироків, зокрема за культурну або громадську активність.

Human Rights Watch у своєму звіті за 2023 рік повідомляє, що станом на кінець року в Білорусі утримувалося щонайменше 1 340 осіб за політично вмотивованими звинуваченнями, а жодна правозахисна організація не могла діяти легально. Влада активно переслідує осіб, які висловлюють антивоєнну позицію або підтримують Україну, зокрема за публікації в соціальних мережах, участь у протестах або благодійність на користь репресованих. Також зафіксовано випадки тортур, сексуального насильства та приниження гідності затриманих, особливо в установах на вулиці Акрєстіна в Мінську.

Так, суд, аналізуючи суб`єктивну та об`єктивну сторону побоювань позивача, встановив, що її індивідуальні обставини відповідають критеріям, визначеним у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також у статті 1(A)(2) Конвенції про статус біженців 1951 року.

Зокрема, участь позивача у волонтерській діяльності, спрямованій на підтримку Збройних Сил України, гуманітарну допомогу цивільному населенню, організацію благодійних заходів та співпрацю з білоруськими добровольцями, які воюють на боці України, свідчить про її належність до певної соціальної групи - осіб, які активно підтримують Україну в умовах збройного конфлікту. Така група, відповідно до Керівництва УВКБ ООН "Про належність до певної соціальної групи" (2002), може бути об`єктом переслідування, якщо вона сприймається владою як загроза або прояв нелояльності.

Підтримка позивачем опозиційного політика Світлани Тихановської, участь у протестних акціях у 2020 році, а також критичне ставлення до режиму Лукашенка свідчать про наявність у неї політичних переконань, які суперечать офіційній ідеології держави походження. Відповідно до Керівництва УВКБ ООН "Про політичні переконання" (2002) навіть мирне вираження таких переконань може бути підставою для переслідування в авторитарних режимах.

Виконання позивачем українських пісень у публічному просторі, зокрема на благодійних заходах за кордоном, є формою публічного вираження політичної позиції, що асоціюється з підтримкою України. У контексті білоруської політичної реальності така діяльність може бути сприйнята як прояв нелояльності до держави, що створює ризик переслідування.

У сукупності ці обставини підтверджують як суб`єктивну наявність побоювань переслідування у позивача, так і об`єктивну реальність таких загроз, що відповідає критеріям для визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Також суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 42 - 45 Керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" не вимагається, щоб особа вже зазнала переслідування - достатньо наявності обґрунтованих побоювань, які можуть бути підтверджені як прямими доказами, так і загальновідомими фактами. У цьому контексті суд вважає, що діяльність позивача, її публічна позиція та зв`язки з білоруськими добровольцями створюють реальний ризик того, що в разі повернення до Республіки Білорусь вона буде сприйнята як особа, не лояльна до чинного режиму, що, з огляду на загальновідомі репресивні практики білоруської влади, може призвести до переслідування.

Крім того, згідно з пунктом 51 Керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" не існує загальновизнаного визначення поняття "переслідування", і численні спроби сформулювати таке визначення не мали великого успіху. Зі статті 33 Конвенції 1951 року можна зробити висновок, що загроза життю і свободі з причини раси, релігії, національності, політичних переконань або приналежності до будь-якої соціальної групи завжди є переслідуванням.

Суд також враховує, що відповідно до пункту 80 Керівництва Управління Верховного комісара ООН у справах біженців "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" переконання особи не обов`язково мають бути вже відомі агенту переслідування - достатньо, щоб існувала висока ймовірність того, що вони стануть відомими у разі повернення. У справі позивача така ймовірність підтверджується цифровими слідами її діяльності в Інтернеті, участю в публічних заходах, а також зв`язками з особами, які вже є об`єктами уваги спецслужб Республіки Білорусь.

Крім того, суд вважає, що висновок ЦМУ ДМС про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26.12.2024 не містить належного аналізу політичних переконань позивача. У матеріалах справи містяться її пояснення про підтримку опозиційного кандидата Світлани Тихановської, участь у протестах 2020 року, а також критичне ставлення до режиму Лукашенка. Відповідно до практики ЄСПЛ (справа F.G. v. Sweden, №43611/11), навіть пасивне вираження політичної позиції може бути підставою для переслідування в авторитарних режимах.

Суд, оцінюючи достовірність тверджень позивача, керується стандартами доказування, викладеними у пунктах 42 - 45 Керівництва УВКБ ООН "Про процедури та критерії визначення статусу біженця" (1979, оновлено 2019), а також у пункті 5 статті 4 Директиви ЄС 2011/95/EU. Згідно з цими положеннями, навіть за відсутності повного документального підтвердження, твердження заявника можуть бути визнані достовірними, якщо вони відповідають певним критеріям.

Суд встановив, що твердження ОСОБА_1 відповідають кожному з таких критеріїв:

1. Реальна спроба обґрунтувати заяву

Позивач надала розгорнуту позовну заяву, відповідь на відзив, письмові пояснення, а також брала участь у співбесідах з органом ДМС, під час яких надала детальні відповіді на запитання. У матеріалах справи містяться: протокол співбесіди від 31.01.2024; протокол додаткової співбесіди від 10.04.2024; додані документи: скріншоти з соціальних мереж, листи від волонтерських організацій, фото з публічних заходів.

Це свідчить про активну участь позивача у процедурі та добросовісну спробу обґрунтувати свої побоювання.

2. Надання всіх важливих фактів і пояснення щодо відсутності інших

Позивач надала повну хронологію свого перебування в Україні, описала свою волонтерську діяльність, участь у протестах у Білорусі, підтримку опозиції, а також пояснила, чому не всі дії були публічно задокументовані (з міркувань безпеки родичів у Білорусі тощо). Жодних суперечностей або ухилення від надання інформації судом не встановлено.

3. Правдоподібність тверджень

Твердження позивача є внутрішньо логічними, послідовними та узгодженими між собою. Наприклад: її участь у благодійному заході "UA BE 2024" підтверджується фото- та відеоматеріалами; співпраця з білоруським добровольцем Артемом Кузьмічем підтверджена листуванням та спільними публікаціями; виконання українських пісень - відеозаписами з публічних заходів. Жодних ознак штучності тверджень суд не виявив.

4. Відповідність загальновідомим фактам

Твердження позивача узгоджуються з загальновідомою інформацією про: системні репресії в Республіці Білорусь щодо опозиційно налаштованих осіб; кримінальне переслідування за підтримку України (зокрема, приклад Мерієм Герасименко); визнання волонтерів, які підтримують Україну, як "ворожих елементів" у білоруському публічному дискурсі. Ці факти підтверджуються звітами міжнародних організацій (Amnesty International, Human Rights Watch, "Вясна").

5. Своєчасність звернення

Позивач звернулась із заявою про захист 11.12.2023, перебуваючи на законних підставах в Україні (на підставі посвідки на тимчасове проживання). Її звернення не було зумовлене спробою легалізації, а стало реакцією на загострення репресій у Білорусі, що підтверджується листом Правозахисного центру "Вясна" від 13.05.2025.

6. Загальна довіра до заявника

Суд не виявив жодних ознак недобросовісності, суперечностей або спроб маніпулювання. Поведінка позивача під час судового розгляду, її відкритість, послідовність і готовність надати додаткові пояснення свідчать про те, що вона заслуговує на довіру.

Виходячи з цього суд доходить висновку, що твердження позивача відповідають усім критеріям достовірності, визначеним у Керівництві УВКБ ООН та Директиві ЄС 2011/95/EU. Відтак, навіть за відсутності повного документального підтвердження кожного факту, сукупність наданих доказів, їх логічність, відповідність загальновідомим обставинам та поведінка позивача є достатніми для визнання її побоювань обґрунтованими.

Водночас відповідачем не надано належної оцінки підставам для надання додаткового захисту. Хоча визнається наявність системних порушень прав людини в Білорусі, ДМС України обмежується загальним твердженням про відсутність індивідуалізованої загрози, не враховуючи викладені факти.

Суд також вважає необґрунтованим посилання ДМС України на відсутність згадок про позивача у відкритих джерелах. Як зазначено у пункті 11 Керівництва УВКБ ООН, оцінка достовірності заяви має враховувати загальну логічність, послідовність та відповідність загальновідомим фактам. У справі позивача її твердження підтверджуються документами, свідченнями, публікаціями та загальновідомою ситуацією в Білорусі.

Отже, суд доходить висновку, що позивач надала достатні, послідовні та правдоподібні пояснення, підтверджені документально, які свідчать про наявність у неї обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування у разі повернення до країни громадянської належності.

Викладене і встановлені судом обставини свідчать про те, що у випадку, який розглядається, стосовно позивача відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і неправомірність оскаржуваного рішення та, відповідно, про його протиправність.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про протиправність оскаржуваного рішення, а відтак наявність підстав для його скасування.

Також, суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява №38722/02)).

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Дана правова позиція узгоджується з позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015.

Під дискреційними повноваженнями розуміють такі повноваження, які надають певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи правомірність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас суд наголошує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, суд повинен відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Суд не втручається в дискреційні повноваження відповідача, а здійснює перевірку на відповідність критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності. Встановивши, що рішення відповідача є протиправним, а всі умови для прийняття позитивного рішення наявні, суд зобов`язує відповідача реалізувати своє повноваження відповідно до закону.

Враховуючи, що наведені відповідачем підстави для відмови позивачу в прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, були досліджені під час судового розгляду і визнані судом неправомірними, а інших підстав для такого рішення за матеріалами справи не вбачається і відповідач на їх наявність не вказує, тому суд вважає, що у відповідача є обов`язок з винесення стосовно позивача рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин 1, 2 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями, та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України. Так, статтею 17 зазначеного Закону передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, пункт 59) зазначив, "що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується; спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце".

Конституційний Суд України в рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що з метою відновлення прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, суд вважає за необхідне застосувати такий спосіб захисту прав позивачів як зобов`язання ДМС України прийняти стосовно позивача рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зважаючи на повноту встановлення судом обставин справи, встановлення наявності підстав для прийняття рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і виконання необхідних умов для його прийняття, суд вказує, що захист прав позивача в такий спосіб не є втручанням в дискреційні повноваження відповідача, тому що суд не приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а, врахувавши наявність достатніх підстав для цього, зобов`язує відповідача прийняти таке рішення стосовно позивача.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні.

Поряд з тим, що на суб`єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, КАС України на кожну сторону, в незалежності від того чи є вона суб`єктом владних повноважень, покладено обов`язок щодо доведення обставин, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені у справі обставини, позовні вимоги позивача підлягають повному задоволенню.

Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12 Закону №3671-VI.

Отже, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, відсутність підтвердження понесення інших судових витрат, у зв`язку з розглядом справи, судові витрати не розподіляються.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 255

КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №01-25 від 29.01.2025 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.