Справа № 640/31992/20
Суддя: Войтович І. І.
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 року Справа №640/31992/20

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтович І. І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міністерства оборони України, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги дочці загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, капітана ОСОБА_2 , викладене у пункті 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 14 від 04 лютого 2019 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), дочці загиблого військовослужбовця Збройних Сил України капітана ОСОБА_2 , передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року в якому здійснюватиметься виплата.

В обґрунтування позову позивач вважає протиправним рішення комісії про відмову у призначенні їй одноразової грошової допомоги як дочці загиблого військовослужбовця ЗСУ з підстав зазначених у даному рішенні, оскільки останні не підтверджені належними доказами, відсутні докази вчинення її батьком за місцем несення військової служби адміністративного проступку.

Позивач наполягає, що смерть батька пов`язана із виконанням обов`язків військової служби, що визнано 14.05.2018 військово-лікарською комісією Центрального регіону протоколом №143. Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть №58 від 01.02.2018 хвороба (патологічні) стани, що призвела до смерті зазначено «Проникаюче сліпе, кульове вогнепальне поранення грудної клітини з ушкодження серця. Ушкодження внаслідок пострілу з ручної вогнепальної зброї. Намір не визначений».

Та враховуючи положення ст. 16, ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013, подану нею заяву із усіма необхідними документами, вважає наявне право на призначення спірної грошової допомоги, у якій відповідач незаконно їй відмовляє порушуючи свої зобов`язання перед її батьком як страхового гаранта відповідно до ст. 21-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позбавляючи законних очікувань на отримання грошової допомоги члена сім`ї військовослужбовця в разі його загибелі під час виконання ним своїх обов`язків пов`язаних із несенням військової служби згідно усталеної практики ЄСПЛ за пп. 21, 24 рішення «Федоренко проти України (№25921/02) «Стреч проти Сполученого королівства» (№44277/98), п. 74 рішення «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини», порушуючи право власності на майно, що гарантовано статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

16.02.2021, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі, поновлено позивачу строк звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за ст.ст. 257, 262 КАС України.

Відповідач у відзиві (отримано судом 22.03.2021) зазначив про відсутність у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смерті) її батька військовослужбовця враховуючи положення ст. 3, ст. 6 Сімейного кодексу України, ст. 16, ст. 16-1, п. 1 ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункти 3, 4, 10, 19 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 (далі Порядок №975). Позивач не має права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги оскільки не є особою, на яку поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та позивач не відноситься до жодної категорії осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у разі смерті (загибелі) військовослужбовця (члени сім`ї утриманці військовослужбовця; військовослужбовця).

У відповіді на відзив (отримана судом 12.04.2021) позивач вказує на протиправність позиції відповідача та наполягає на явності у неї законодавчого права на призначення спірної одноразової грошової допомоги. Додає, що силу ст. 3 Сімейного кодексу України, правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 23.04.2020 у справі №686/8440/16, постанові від 26.05.2020 у справі №735/1417/16-а, за життя її батько, ОСОБА_2 спільно проживав, був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права і обов`язки з позивачем, своєю донькою, тобто позивач вказує, що була членом його сім`ї, отже має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач відмітила, що усі необхідні документи як того вимагає законодавство для призначення їй спірної одноразової грошової документи були надані. Застосовуючи серед іншого усталену практику ЄСПЛ щодо «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості», наполягає, що законодавство не породжує в неї обов`язок за відсутності такого покладення надавати інші документи.

В запереченнях (отримані судом 20.04.2021) відповідач наполягає на безпідставності позовних вимог, відсутності у позивача права на призначення спірної допомоги оскільки вона не відноситься до члена сім`ї загиблого військовослужбовця у зв`язку із досягненням повноліття на дату смерті свого батька та не має доказів постійного проживання із батьком, ведення спільного побуту, господарства щоб віднести її до інших осіб. Факт проживання і реєстрації за однією адресою не свідченням того, що позивач та її батько проживали однією сім`єю у відповідний період. Наполягає, що перелік документів визначений законодавством для подання щодо призначення спірної допомоги не є вичерпним, в даному випадку є необхідність у поданні документу, що свідчать про причини й обставини поранення, яке стало причиною смерті (загибелі) військовослужбовця, необхідністю надати документи що виключать настання смерті (загибелі) внаслідок вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення, внаслідок скоєння самогубства, що узгоджується із судовою практикою Верховного Суду сформованою серед інших у постановах від 05.10.2018 у справі №265/7930/16, від 31.07.2019 у справі №440/3614/18, від 04.03.2020 у справі №806/2879/18.

Третьою особою у своїх поясненнях (отримані судом 19.03.2021) зазначено про відсутність законодавчих прав у позивача на призначення спірної одноразової грошової допомоги враховуючи положення п. 2 ст. 16-2, п. 9 ст. 16-3, ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 12 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013. Зазначає, що рішення комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги є правомірним, оскільки причиною смерті батька позивачки, капітана ОСОБА_2 є порушення правил поводження зі зброєю. Просить позовні вимоги залишити без задоволення за безпідставністю.

Відповідно до Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 №2825-ІХ ліквідовано Окружний адміністративний суд міста Києва; утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві; визначено територіальну юрисдикцію Київського міського окружного адміністративного суду, яка поширюється на місто Київ.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13 грудня 2022 року №2825-ІХ, дана справа надіслана до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

07.06.2023 вказані матеріали адміністративного позову отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 07.06.2023 справа розподілена судді Войтович І.І.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14.06.2023 прийнято до провадження дану адміністративну справу № 640/31992/20, справу визначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами та запропоновано сторонам надати до суду додаткові пояснення по справі та докази за наявності таких, протягом десяти днів з моменту отримання ухвали суду.

Відповідач у поданих до суду письмових поясненнях зазначив про відсутність підстав для виплати позивачу спірної одноразової грошової допомоги враховуючи положення ст. 3, ст. 6 Сімейного кодексу України, ст. 16, ст. 16-1, п. 1 ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункти 3, 4, 10, 19 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 (далі Порядок №975), позивач на момент смерті свого батька ІНФОРМАЦІЯ_2 досягнула повноліття та не може вважатись дитиною у розумінні норм сімейного законодавства, та не відноситься до членів сім`ї яким надано право на призначення спірної одноразової грошової допомоги. Також, позивачем не надано доказів того, що вона перебувала на його утриманні після досягнення повноліття.

Вказуючи на абзац другий резолютивної частини рішення Конституційного суду України №5-рп/99 від 03.06.1999 року (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї") до членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їхні діти і батьки. Абзац перший пункту 4.2 розділу IV Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міноборони від 14.08.2014 № 530, встановлює, що коло осіб, які мають право на одержання компенсаційних сум за загиблих (померлих) військовослужбовців, визначається відповідно до статей 30 і 31 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому батьки і дружина (чоловік) мають право на їх одержання незалежно від віку та працездатності. Дана норма є підтвердженням того, що до членів сім`ї померлого військовослужбовця, які отримують одноразову грошову допомогу незалежно від віку та працездатності, належать лише батьки і дружина (чоловік) померлого військовослужбовця. Водночас, до дітей військовослужбовця вимога щодо віку та працездатності повинна бути застосована. Позивач є повнолітньою дочкою померлого військовослужбовця, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Однак, «дитиною» у розумінні положень ст. 1, глави 16 Сімейного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» позивач не є, виходячи з чого, не є і особою, яка підпадає під визначення «член сім`ї військовослужбовця».

Також, відповідач зазначив, що враховуючи висновки Конституційного суду України у рішенні від 03.06.1999 у справі №1-8/99, сам по собі факт проживання і реєстрації позивачки з загиблим за однією адресою, не може свідчити про те, що вони проживали в зазначений період однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Наполягає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту ведення спільного господарства, спільних витрат, надання взаємної допомоги та інших обов`язкових умов для визнання його членом військовослужбовця, сім`ї загиблого, у зв`язку з цим, позивач не має права на призначення і виплату одноразової грошової допомоги, передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки не є особою, на яку поширюється дія вказаного Закону. Позивач не відноситься до жодної категорії осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги разі смерті (загибелі) військовослужбовця (члени сім`ї військовослужбовця; військовослужбовця; утриманці військовослужбовця).

Додає, що з доданої до позову фотокопії витягу із протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону про встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтв (протокол ЦВЛК від 14.05.2018 №143) вбачається, що: ПОРАНЕННЯ ТА ПРИЧИНА СМЕРТІ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНЕ З ВИКОНАННЯМ ОБОВЯЗКІВ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ. Фактично, Військово-лікарською комісією Центрального регіону встановлений причинний зв`язок між смертю ОСОБА_2 та виконанням обов`язків військової служби у зв`язку із перебуванням останнього на військовій службі у Збройних Силах України. Але, не зважаючи на наявність причинного зв`язку між смертю ОСОБА_2 та виконанням обов`язків військової служби існують умови, при яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, які зокрема визначені в п. 19 Порядку №975, який передбачає подання заявником документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства. Відмітив, що позивач не має документів, доказів тому що загибель (смерть) її батька не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства. Доводи позивача, обставини загибелі (смерті) її батька військовослужбовця, докази причин загибелі (смерті), інші документи спростовують обгрунтованість очікування позивача на призначення спірної одноразової грошової допомоги. Міністерство оборони України приймаючи спірне рішення діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством. Просить в позові відмовити.

Додаткових пояснень та доказів до суду від сторін не надійшло.

Розглянувши позиції, доводи сторін, дослідивши докази надані сторонами, оцінивши їх у сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 10.01.2013, серії НОМЕР_2 .

Батько позивача капітан ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 .

Згідно довідки Житомирської квартирно - експлуатаційної частини Будинкоуправління МОУ №3 вбачається, що на день смерті разом із ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 його донька ОСОБА_1 1996 р.н. та протягом шести місяців з дня смерті за даною адресою зареєстровано місце проживання доньки ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області 01.02.2018, серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер у віці 43 років - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №58 від 01.02.2018 виданого обласним бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради, місце смерті ОСОБА_2 зазначено - «на території в/ч НОМЕР_3 », та згідно довідки про причину смерті - « Проникаюче, сліпе; кульове вогнепальне поранення грудної клітини з ушкодженням серця », «Ушкодження внаслідок пострілу із ручної вогнепальної зброї, намір не встановлений», місце та обставини - «смт. Озерне, на території в/ч НОМЕР_3 , обставини смерті - кулеве поранення.

Відповідно до постанови ГУ НПУ в Житомирській області від 30.03.2018 за ст. 110, п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України - закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000094 від 01.02.2018, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Згідно витягу з протоколу засідання ВЛК Центрального регіону по встановленню причиного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, від 14.05.2018 №143 слідує висновок про «Проникаюче сліпе кульове вогнепальне поранення грудної клітини з ушкодженням серця», військовослужбовцем, капітаном ОСОБА_3 , 1974 одержане ІНФОРМАЦІЯ_5 , під час виконання обов`язків військової служби, по підтверджено актом службового розслідування військовослужбовця військової частини НОМЕР_3 , затвердженим командиром по факту смерті військової частини НОМЕР_3 , послужило причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджено довідкою про причину смерті №58, виданою 01.02.2018 року Житомирським обласним бюро судово-медичної експертизи та свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим 01.02.2018 року Виконавчим комітетом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Поранення та причина смерті, ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_7 від 16.08.2018 №222, виданої доньці загиблого, вбачається інформація про те, що в особовій справі станом на 16.08.2018 в пункті 21 послужного списку зроблено запис - «розлучений: Склад сім`ї: донька - ОСОБА_4 , 1996 р.н. Виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 - в зв`язку зі смертю.».

ОСОБА_1 , як донька загиблого військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_2 , звернулась із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_8 щодо вирішення питання про призначення їй одноразової грошової допомоги, відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в порядку та на умовах, визначених Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ №975 від 25.12.2013, долучивши до заяви копії документів, зокрема: свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ; свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ; постанови про закриття кримінального провадження від 30.03.2018; довідки про причину смерті №58; лікарське свідоцтва про смерть №58 від 01.02.2018; витягу з протоколу ВЛК №143 від 14.05.2018.

Протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.02.2019 №14, затвердженого Міністром оборони України 05.02.2019, розглянуто подані документи та прийнято рішення про відмову у призначення одноразової грошової допомоги, а саме:

«Дочці загиблого 31.01.2018 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, капітана ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), оскільки причиною смерті є порушення правил поводження зі зброєю.

Відповідно до статті 172-19 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення правил поводження із зброєю, а також боєприпасами, вибуховими, іншими речовинами і предметами, що становлять підвищену небезпеку для оточення є адміністративним правопорушенням.

Згідно зі статтею 16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист Військовослужбовців та членів їх сімей призначення і виплати одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння.»

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову у призначення одноразової грошової допомоги, позивач звернулась до суду із даним позовом за захистом порушених прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, в цій справі суд має надати оцінку вказаному рішенню, оцінивши його через призму верховенства права та критеріїв законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які наведені в частині другій статті 2 КАС України.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).

За змістом статей 17, 65 Основного Закону України громадяни України, які захищають Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України, виконують конституційно значущі функції, тож держава повинна надавати їм і членам їхніх сімей особливий статус та забезпечувати їх додатковими гарантіями соціального захисту відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України як під час проходження служби, так і після її закінчення; щодо осіб, на яких покладено обов`язок захищати Україну, її незалежність та територіальну цілісність, та членів їхніх сімей частиною п`ятою статті 17 Конституції України встановлено особливий соціальний захист, який не обмежено умовами й рівнем, визначеними у статті 46 Основного Закону України.

Згідно статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до норм статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, на Державу покладається конституційний обов`язок посиленого соціального захисту військовослужбовців і членів їхніх сімей.

Згідно із частиною першою статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Згідно положень частини другої статті 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі:

1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби;

2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби;

Відповідно до змісту частини третьої статті 16 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Статтею 16-1 Закону № 2011-XII визначено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно частини 4 статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Відповідно, враховуючи вищезазначене, зокрема, в розумінні статті 16-1 Закону № 2011-XII право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого), та утриманці, якими вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону.

Пунктом 1 статті 16-3 Закону № 2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (п.6 статті 16-3 Закону № 2011-XII).

Згідно із п.п. 8, 9 статті 16-3 Закону № 2011-XII особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог Закону № 2011-XII постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Відповідно до пункту 4 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала:

1) під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби;

2) у період проходження військовослужбовцем військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби;

3) під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві військовослужбовцем строкової служби, військовозобов`язаним та резервістом, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.

Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Так, відповідно до пункту 10 Порядку №975 члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи:

заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги;

витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу);

витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

До заяви додаються копії:

документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства;

свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста;

свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого);

свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові);

довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста;

сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації;

свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині;

документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою);

рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста);

рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого (померлого) (надають особи, які не були членами сім`ї загиблого (померлого), але перебували на його утриманні).

Відповідно до пункту 13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

За пунктом 14 Порядку №975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Згідно пункту 15 Порядку №975 рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

За пунктом 19 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком:

вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Зазначений пункт унормовується із положеннями ст.16-4 Закону №2011-XII.

З урахуванням викладеного слідує, що Порядок №975 передбачає в собі дії які мають вчинити члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) для призначення їм одноразової грошової виплати, подавши відповідні документи, які в свою чергу є вичерпними за вказаним списком та розширеному тлумаченню не підлягають. Уповноважений орган, який розглядає подані документи відповідно приймає рішення про призначення даного виду допомоги чи відмову у її призначенні. За ст. 16-4 Закону №2011-XII, п. 19 Порядку №975 не підлягає призначенню та виплаті вказана допомога у випадках якщо причина смерті (загибелі) військовослужбовця є наслідком вчинення кримінального чи адміністративного правопорушення, вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом), подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги. Відмова може бути оскаржена в установленому законодавством порядку.

Як встановлено судом, позивач є донькою загиблого ІНФОРМАЦІЯ_5 військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала на території в/ч НОМЕР_3 внаслідок пострілу з ручної вогнепальної зброї, що вбачається з лікарського свідоцтва про смерть №58 від 01.02.2018 виданого обласним бюро судово-медичної експертизи Житомирської обласної ради, та згідно витягу з протоколу засідання ВЛК Центрального регіону від 14.05.2018 №143 поранення та причина смерті визначено таким, що «пов`язане з виконанням обов`язків військової служби».

Відповідно до постанови ГУ НПУ в Житомирській області від 30.03.2018 закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000094 від 01.02.2018, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

З постанови слідчого вбачаються обставини допиту свідків, які були разом із померлим військовослужбовцем в добовому наряді 30.01.2018 та не вбачали за місцем події слідів боротьби, в поведінці чи з вигляду військового поганого настрою, самопочуття. З допиту родичів загиблого зі свідчень яких не встановлено слідчим обставин можливого вчинення військовослужбовцем самогубства, наявність висновку судово-медичної експертизи від 22.02.2018 №119 щодо смерті ОСОБА_2 в якій зафіксовано що така наступила від проникаючого, вогнепального, сліпого кулевого поранення грудної клітини з пошкодженням серця. Зазначено також, що будь яких даних до Житомирського РВП не надходило, та під час досудового розслідування така версія не підтвердилась. Смерть ОСОБА_2 могла наступити внаслідок необережного поводження зі зброєю. Доказів навмисного вбивства не встановлено.

В свою чергу, відповідач своїм рішенням від 04.02.2019 розглянувши подані позивачем документи, відмовив дочці загиблого ІНФОРМАЦІЯ_5 внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, капітана ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_9 ), оскільки причиною смерті вважає порушення правил поводження зі зброєю, визначає останнє адміністративним правопорушенням, кваліфікує за ст. 172-19 КУпАП, застосовуючи ст. 16-4 Закону №2011-XII вчинення адміністративного правопорушення або дій в стані алкогольного сп`яніння.

Суд враховує та зазначає, що підставою саме для відмови позивачу у призначенні спірної одноразової грошової допомоги вказано те, що причина смерті є порушенням правил поводження зі зброєю, кваліфіковане відповідачем за ст. 172-19 КУпАП.

Та, суд зауважує, що право на кваліфікацію вчиненого адміністративного проступку передбачено в разі настання таких обставин та наявності факту, що підтверджується складенням протоколу уповноваженим на те представником органу (стаття 255 КУпАП, статті ст. 172-19 КУпАП) та прийнятого на підставі нього судового рішення (стаття 221 КУпАП, статті 172-10 - 172-20 КУпАП).

Враховуючи, що військовий ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє виключає в силу положень ст. 247 КУпАП складення протоколу за ст. 172-19 КУпАП та прийняття на підставі нього рішення суду, у зв`язку з чим твердження про адміністративне правопорушення є необгрунтованим.

Відповідно належних доказів наявності адміністративного правопорушення за ст. 172-19 КУпАП відповідач не має та не може мати.

Суд зазначає, що Наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402 затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі по тексту - Положення №402).

Відповідно до пункту 1.2 розділу І Положення №402 (у відповідній редакції) військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Згідно пункту 1.3 розділу І Положення №402 до основних завдань військово-лікарської експертизи є, зокрема, визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Пунктом 21.9 Положення №402 унормовано, що визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травми), що призвело до смерті військовослужбовця, колишнього військовослужбовця, проводиться штатними ВЛК.

Згідно з пунктом 21.30 Положення №402 Постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, травми (поранення, контузії, каліцтва), яке призвело до смерті військовослужбовця, і причину смерті приймається в одному з формулювань, вказаних у пунктах 21.5, 21.6 розділу II Положення.

Відповідно до пункту 21.31 військові комісаріати при зверненні до штатної ВЛК з питання причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) особи, яка звільнена з військової служби, видають довідку про проходження нею військової служби, вказують повну назву військової частини та її підпорядкованість, термін служби в ній і перебування у діючій армії, термін участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, випробуваннях ядерної зброї, проходження військової служби на забруднених територіях внаслідок Чорнобильської катастрофи, виконання регламентних робіт на ядерних боєприпасах, час і причину звільнення з військової служби.

Крім того, залежно від конкретного випадку військові комісаріати надають до ВЛК:

а) військово-медичні та військово-облікові документи, які підтверджують факт медичного огляду ВЛК колишнього військовослужбовця у період проходження ним військової служби, оригінал свідоцтва про хворобу або довідку ВЛК (або їх копії, завірені військовим комісаром), довідки з архівів про перебування у військових (цивільних) лікувально-профілактичних закладах, про медичний огляд ВЛК, медичну книжку військовослужбовця, книжку червоноармійця, прохідне свідоцтво, витяг із наказу по частині про звільнення, свідоцтво про звільнення від військового обов`язку, військовий квиток тощо;

б) інші документи, які є в наявності у військовому комісаріаті або у колишнього військовослужбовця, які прямо чи опосередковано підтверджують військову службу, перебування на лікуванні, медичному огляді у ВЛК;

в) військові документи, які підтверджують факт поранення, каліцтва, контузії, травми (витяги із наказів по частині, бойові, службові характеристики, атестації, нагородні листи);

г) медичні справи на інвалідність (акти медичного огляду) із МСЕК, пенсійні справи, особові (пенсійні) справи офіцерів, прапорщиків, мічманів, жінок-військовослужбовців, які перебувають у запасі або у відставці;

ґ) дані про захворювання (поранення, травми, контузії, каліцтва) за матеріалами спецперевірки після звільнення із полону.

Аналіз вказаних пунктів Положення №402 вказує на те, що визначення причинного зв`язку захворювання (поранення, контузії, каліцтва, травми), що призвело до смерті військовослужбовця проводиться штатними ВЛК за зверненнями та на підставі документів, які подаються ТЦК та СП (військові комісаріати).

Як слідує з матеріалів справи, висновок ВЛК від 14.05.2018 №143 містить в собі чітке визначення причини смерті військовослужбовця ОСОБА_2 - «пов`язане з виконанням обов`язків військової служби», що не оспорюється відповідачем.

Враховуючи положення пункту 10 Порядку № 975 для членів сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця, яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, визначено перелік документів які додаються до заяви про виплату одноразової грошової допомоги, який є вичерпним.

Вимагання від позивача доказів не вчинення її батьком під час несення служби 31.01.2018 адміністративного проступку (правопорушення) за ст. 172-19 КУпАП є перевищенням компетенції та не унормовується із діючими законодавством, як і твердження щодо надання доказів відсутності факту вчинення військовослужбовцем самогубства.

Слід зазначити, що наявність постанови слідчого від 30.03.2018 про закриття кримінального провадження за №0000094 від 01.02.2018, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України не може використовуватись як доказ наявності у діях військовослужбовця ОСОБА_2 складу адміністративного проступку, та виходячи з її змісту, остання також не доводить наявність доказів необережного поводження військовослужбовця зі зброєю під час несення служби, чи вчинення самогубства.

Суд також зазначає, що підставою для відмови позивачу у призначені спірної допомоги не зазначено у рішенні як таку що ОСОБА_1 не є членом сім`ї чи утриманцем загиблого військовослужбовця, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, що є необґрунтованим доводом МОУ та безпідставно заявленим суду.

Судом досліджено та раніше зазначено, що згідно довідки ІНФОРМАЦІЯ_7 від 16.08.2018 №222 за інформацією з особової справи ОСОБА_2 станом на 16.08.2018 в пункті 21 послужного списку зроблено запис - «розлучений: Склад сім`ї: донька - ОСОБА_4 , 1996 р.н. ….», та згідно довідки Житомирської квартирно - експлуатаційної частини БУ МОУ №3 на день смерті разом із ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 його донька ОСОБА_1 1996 р.н. та протягом шести місяців з дня смерті за даною адресою зареєстровано місце проживання доньки ОСОБА_1 , що виключає твердження відповідача про те, що позивач зокрема не належить до членів сім`ї загиблого військовослужбовця, які пов`язуються також із останнім спільним побутом в силу положень застосованих судом вище стаття 16-1 Закону № 2011-XII стаття 3 Сімейного кодексу України.

Таким чином, суд вважає протиправним спірне рішення МОУ викладене у пункті 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04.02.2019 №14 про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, прийняте з порушенням ст. 19 Конституції України, вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, останнє підлягає скасуванню судовому порядку.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Враховуючи викладене, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушених прав, суд не вважає втручанням у дискреційні повноваження Міністерства оборони України, оскільки судовим розглядом справи встановлені обставини беззаперечного права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року в якому здійснюватиметься виплата та єдиним рішенням, яке позбавило позивачку цього права є спірне рішення Міністерства оборони України від 04.02.2019 №14 (оформлене протоколом, пункт 2), яке визнано судом протиправним та скасовано.

Щодо обрання ефективного способу захисту в категорії справ щодо виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю (загибелі) військовослужбовця, в разі встановлення протиправності рішення МОУ, позиція суду узгоджується із Верховним Судом у постанові 16 липня 2024 року у справі №200/1691/23.

Суд зазначає також про беззаперечне встановлене порушення відповідачем норм статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на майно у вигляді одноразової грошової допомоги, законного очікування на отримання спірної допомоги, статті 22 Конституції України щодо недопустимості звуження існуючих прав і свобод людини і громадянина.

Згідно статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів в обґрунтування правомірності прийнятого спірного рішення, підстав його прийняття, що в свою чергу доведено позивачем.

Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Решта доводів сторін окремій оцінці судом не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Від сплати судового збору позивач звільнена на підставі ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Інших витрат до розподілу не заявлено.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, викладене у пункті 2 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 14 від 04 лютого 2019 року.

Зобов`язати Міністерство оборони України () призначити та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), члену сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України капітана ОСОБА_2 , передбачену статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті) військовослужбовця у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року в якому здійснюватиметься виплата.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І. І.