Справа № 520/22338/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Григоров Д.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 р. Справа № 520/22338/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025, майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/22338/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач, ГУ НП в Харківській області), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 24 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 80374 грн. 88 коп. (вісімдесят тисяч триста сімдесят чотири) грн. 88 коп.;

- зобов`язати Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 24 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 80374 грн. 88 коп. (вісімдесят тисяч триста сімдесят чотири) грн. 88 коп.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 позов задоволено частково. Суд вийшов за межі позовних вимог.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 24 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців.

Зобов`язано Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 24 грудня 2021 року по 30 липня 2024 року, але не більше шести місяців, у сумі 71 382,80 (сімдесят одна тисяча триста вісімдесят дві гривні) 80 коп.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Харківській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 484,48 (чотириста вісімдесят чотири гривні) 48 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі остаточний розрахунок з ОСОБА_1 не було проведено, що може вбачатися із його позовної заяви та судових рішень у справі № 520/35278/24, тому вимога про стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 30.07.2024 - є передчасною. Звертав увагу на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботодавця може бути стягнутий один раз лише після остаточного фактичного розрахунку. Тобто компенсація нараховується за кожен день затримки, однак судове рішення про стягнення середнього заробітку є одноразовим. В даному випадку вбачається, що судом помилково було зобов`язано ГУНП здійснити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за виплачене грошове забезпечення, що не є остаточним розрахунком, що суперечить положенням статті 117 Кодексу, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботодавця може бути стягнутий один раз після остаточного фактичного розрахунку.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 у справі №520/22338/24 - залишити без змін.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, колегія суддів зазначає, що як вбачається з апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції фактично оскаржується в частині задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарг не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.12.2021р. за №840 (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнено зі служби згідно з Законом України «Про Національну поліцію» за п. 2ч. 1 ст. 77 (через хворобу) з 24.12.2021.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі №520/4112/24 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді доплати за 894 години несення служби в нічний час за період з 25.02.2016 по 12.12.2018 компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), а також індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення у вигляді доплати за 894 години несення служби в нічний час за період з 25.02.2016 по 12.12.2018, компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), а також індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2024 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі №520/4112/24 залишено без змін.

Відповідачем 30.07.2024 було виконано вищевказане рішення в частині нарахування та виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), та перераховано на банківський рахунок позивача кошти у розмірі 7 845,53 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №305 від 29.07.2024.

Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не проведення нарахування та виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції враховуючи редакцію статті 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону №2352-ІХ дійшов висновку про стягнення на користь позивача (з урахуванням обмеження шістьма місяцями) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 71 382,80 (387,95*184) грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст. 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 2 ст.116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України (в редакції, до внесення змін Законом №2352-IX від 01.07.2022) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.12.2021 №840 (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнено зі служби з 24.12.2021.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі №520/4112/24 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення у вигляді доплати за 894 години несення служби в нічний час за період з 25.02.2016 по 12.12.2018, компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), а також індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017.

Відповідачем 30.07.2024 було виконано вищевказане рішення в частині нарахування та виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), та перераховано на банківський рахунок позивача кошти у розмірі 7 845,53 грн.

Спір у даній справі виник щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, а саме грошової компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів).

Покликаючись на те, що вказана компенсація не була виплачена при звільненні, а лише після тривалої затримки, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки з 24.12.2021 року по 30.07.2024.

Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість пропорційного зменшення середнього заробітку, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Верховний Суд звернув увагу на те, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Таким чином, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22 належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП, щодо періоду, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджені рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 року у справі №520/4112/24.

На виконання вказаного судового рішення відповідач провів розрахунок 30.07.2024 в частині нарахування та виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів).

Разом з цим, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач має право на отримання відшкодування за затримку остаточного розрахунку при звільненні, починаючи наступного дня після звільнення по день фактичного розрахунку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною, а вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Спірний період стягнення середнього заробітку (компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів)) у цій справі охоплюється періодом з 25.12.2021 (перший день після звільнення зі служби) до 30.07.2024 (дата виплати компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів)), який умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 25.12.2021 року до 18.07.2022 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Період з 19.07.2022 року до 23.07.2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ), яка передбачає обмеження виплати такому працівнику шістьма місяцями.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22 належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП, щодо періоду, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Спірний період щодо виплати позивачу грошових коштів у сумі 7 845,53 грн тривав з 25.12.2021 (наступний день за датою звільнення позивача) до 30.07.2024 (дня, коли на виконання рішення суду у справі №520/4112/24 на користь позивача виплачено компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів)), тобто охоплюється період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року.

Колегія суддів вважає правильним застосування положення статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ (без обмеження строком виплати у шість місяців, але із застосуванням принципу співмірності), і після цього (обмеження виплати шістьма місяцями, але без застосування принципу співмірності).

За змістом статті 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає, що вирішення питання про виплату середнього заробітку з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі по тексту - Порядок №100), чинність якої згідно з пунктом 2 поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту - Порядок №100, у відповідній редакції).

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 від 26.08.2024р. №887 середньоденна заробітна плата, яка визначена відповідно до Порядку №100 від 08.02.1995 становить 387,95 грн

Колегія суддів при розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, відповідно до приписів ч. 5 ст. 308 КАС України враховує позовні вимоги та підстави позову, що були заявлені позивачем до суду першої інстанції.

Оскільки позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.12.2021 по 30.07.2024 в межах шести місяців, тому загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 становить 71 382,80 грн.

Колегія суддів звертає увагу на ключову обставину, що впливає на результат розгляду цієї справи, а саме те, що в межах розгляду цієї справи не погоджується з висновками суду першої інстанції відповідач, який вважає, що позивач взагалі не має право на виплату середнього заробітку, що спростовано судовим розглядом з урахуванням зазначеного вище.

Враховуючи те, що позивачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволення вимог позову про визнання протиправною бездіяльність Головного управління національної поліції в Харківській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 24.12.2021 по 30.07.2024 в межах шести місяців та зобов`язання Головне управління національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 71 382,80 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги, що середній заробіток може бути стягнутий один раз після остаточного фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі №520/4112/24 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Харківській області, щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення у вигляді доплати за 894 години несення служби в нічний час за період з 25.02.2016 по 12.12.2018 компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), а також індексації грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , грошове забезпечення у вигляді доплати за 894 години несення служби в нічний час за період з 25.02.2016 по 12.12.2018, компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), а також індексацію грошового забезпечення з 07.11.2015 по 31.10.2017.

На виконання вказаного рішення відповідач 15.12.2024 виплатив суму грошового забезпечення у розмірі 51 141,50 грн.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2025 у справі № 520/35278/24, зокрема, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 грудня 2021 по 15 грудня 2024 року, але не більше шести місяців у сумі 76711, 44 грн.

На виконання цього ж рішення в межах справи, що розглядається відповідач 30.07.2024 виплатив позивачу компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів) у сумі 7 845,53 грн.

За допущене порушення позивач у межах цієї справи просить стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів), що була виплачена на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2024 у справі №520/4112/24 - 30.07.2024 року.

Суд звертає увагу, що кожне з наведених порушень (несвоєчасна виплата частини грошового забезпечення у розмірі 51 141,50 грн, а також компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за 2015-2019 роки (138 днів) у сумі 7 845,53 грн) є самостійними порушеннями трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.

Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу. Таким чином відсутнє подвійне стягнення середнього заробітку за один і той самий період, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.07.2025 у справі №160/18656/24, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Таким чином доводи апелянта про те, що середній заробіток може бути стягнутий один раз після остаточного фактичного розрахунку є необгрунтованими, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.05.2025 по справі № 520/22338/24 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді З.Г. Подобайло І.С. Чалий