Справа № 360/1015/25
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/1015/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін справу за позовом адвоката Кошуби Миколи Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 до Донецького державного університету внутрішніх справ про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов адвоката Кошуби Миколи Олексійовича (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Донецького державного університету внутрішніх справ (далі - Університет, відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Донецького державного університету внутрішніх справ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 16.04.2023 за шість місяців, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України;

- стягнути з Донецького державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 16.04.2023 за шість місяців, відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 проходив службу у підрозділах Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, а пізніше у Луганському навчально-науковому інституті імені Е.О. Дідоренка Донецького державного університету внутрішніх справ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, однак, у померлого залишилися дружина ОСОБА_1 , 1980 р.н., та син ОСОБА_3 , 2007 р.н., які мають право на виплату неотриманого ОСОБА_2 грошового забезпечення.

Наказом Національної поліції №675о/с від 08.05.2023 припинено службу в поліції ОСОБА_2 відповідно абзацу 2 частини 4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнивши зі служби в поліції та виключивши зі списків особового складу, з 15.04.2023.

Окрім цього, наказом Донецького державного університету внутрішніх справ від 09.05.2023 №251о/с ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу. Однак, при звільненні та виключенні ОСОБА_2 зі списків особового складу Донецьким державним університетом внутрішніх справ повного розрахунку з його сім`єю здійснено не було.

Зокрема, ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена компенсація за невикористані ОСОБА_2 відпустки. Враховуючи відмову відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані ОСОБА_2 відпустки, позивач звернулась до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі № 360/817/24 про визнання протиправною бездіяльності Донецького державного університету внутрішніх справ щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсації за невикористані ОСОБА_2 відпустки та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані ОСОБА_2 відпустки, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року №360/817/24 скасоване. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ОСОБА_2 відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби (8 - основна, 15 - додаткова), за 2022 рік у кількості 45 діб (30 - основна, 15 - додаткова), а також невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у кількості 14 діб та зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки.

Представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом від 20.03.2025 №104, в якому просили виконати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25 з зазначенням реквізитів для виплати компенсації.

У відповідь на запит відповідач повідомив, що відділом бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення університету обрахована сума компенсації (85131,17 грн), що підлягає перерахуванню позивачу за невикористані ОСОБА_2 відпустки, а головним бухгалтером університету підготовлено та направлено на ім`я директора департаменту фінансово-облікової політики та бухгалтерського обліку МВС України лист «Про здійснення фінансування» від 28.03.2025 №1667/20-2025. З наведеного вбачається, що негайно (терміново) виконати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25, а саме виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_2 відпустки у сумі 85131,17 грн, на час звернення з адвокатським запитом неможливо у зв`язку з тим, що відповідачу необхідно отримати відповідне фінансування з Державного бюджету України для проведення остаточного розрахунку при звільненні за КЕКВ 2112.99.99.99, так як кошторисом університету на 2025 рік дані видатки не передбачені. Після отримання відповідного фінансування буде проведено належні виплати позивачу, про що її буде повідомлено додатково.

17.04.2025 на картковий рахунок позивача надійшла сума 68537,81 грн з коментарем «Заробітна плата, , 250415РВ33, @ НОМЕР_1 , Заробітна плата, ID 5TERO04M0UP26S7RLK86P».

На адресу відповідача направлено адвокатський запит від 18.04.2025 №176, в якому просили повідомити підставу нарахування позивачу грошових коштів 17.04.2025 у сумі 68537,81 грн, надати детальний розрахунок нарахування вказаних коштів, надати довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток ОСОБА_2 на час звільнення, а також нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Листом від 30.04.2025 №9аз відповідач повідомив, що позивачу виплачена компенсація в сумі 68537,81 грн за невикористані відпустки ОСОБА_2 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25 та наказу Донецького державного університету внутрішніх справ від 07.04.2025 №176о/с. Щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю відповідачем зазначено, що відповідно до вимог частини 10 статті 93 закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, яка була чинна станом на 15.04.2023, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до Закону. На виконання наказу Донецького державного університету внутрішніх справ від 09.05.2023 №251о/с «Про особовий склад» відповідачем вчасно виплачена позивачу компенсація за невикористану частину відпустки за 2023 рік у кількості 11 діб, у зв`язку із виключенням зі списків особового складу (зі смертю поліцейського) ОСОБА_2 .

Вважають, що остаточний розрахунок з позивачем мав бути здійснений в день звільнення та виключення зі списків особового складу ОСОБА_2 - 15.04.2023, а не 17.04.2025 року, що свідчить про грубе порушення чинного законодавства.

Представником відповідача до суду подано відзив на позовну заяву, в якому позов не визнають у повному обсязі, просять у задоволенні возовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 19.05.2025 позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 26.05.2025 відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 04.06.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), судом встановлено таке.

ОСОБА_2 проходив службу у підрозділах Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка, а пізніше у Луганському навчально-науковому інституті імені Е.О. Дідоренка Донецького державного університету внутрішніх справ.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, однак, у померлого залишилися дружина ОСОБА_1 , 1980 р.н., та син ОСОБА_3 , 2007 р.н., які мають право на виплату неотриманого ОСОБА_2 грошового забезпечення.

Наказом Національної поліції №675о/с від 08.05.2023 року припинено службу в поліції ОСОБА_2 відповідно абзацу 2 частини 4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнивши зі служби в поліції та виключивши зі списків особового складу, з 15.04.2023.

Окрім цього, наказом Донецького державного університету внутрішніх справ від 09.05.2023 №251о/с ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу. Однак, при звільненні та виключенні ОСОБА_2 зі списків особового складу Донецьким державним університетом внутрішніх справ повного розрахунку з його сім`єю здійснено не було.

Зокрема, ОСОБА_1 не була нарахована та виплачена компенсація за невикористані ОСОБА_2 відпустки. Враховуючи відмову відповідача здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані ОСОБА_2 відпустки, позивач звернулась до суду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 у справі № 360/817/24 про визнання протиправною бездіяльності Донецького державного університету внутрішніх справ щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсації за невикористані ОСОБА_2 відпустки та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані ОСОБА_2 відпустки, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 рішення Луганського окружного адміністративного суду від 10.09.2024 року №360/817/24 скасоване. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані ОСОБА_2 відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби (8 - основна, 15 - додаткова), за 2022 рік у кількості 45 діб (30 - основна, 15 - додаткова), а також невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у кількості 14 діб та зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки.

Представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом від 20.03.2025 №104, в якому просили виконати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25 з зазначенням реквізитів для виплати компенсації.

У відповідь на запит відповідач повідомив, що відділом бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення університету обрахована сума компенсації (85131,17 грн), що підлягає перерахуванню позивачу за невикористані ОСОБА_2 відпустки, а головним бухгалтером університету підготовлено та направлено на ім`я директора департаменту фінансово-облікової політики та бухгалтерського обліку МВС України лист «Про здійснення фінансування» від 28.03.2025 №1667/20-2025. З наведеного вбачається, що негайно (терміново) виконати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25, а саме виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані ОСОБА_2 відпустки у сумі 85131,17 грн, на час звернення з адвокатським запитом неможливо у зв`язку з тим, що відповідачу необхідно отримати відповідне фінансування з Державного бюджету України для проведення остаточного розрахунку при звільненні за КЕКВ 2112.99.99.99, так як кошторисом університету на 2025 рік дані видатки не передбачені. Після отримання відповідного фінансування буде проведено належні виплати позивачу, про що її буде повідомлено додатково.

17.04.2025 на розрахунковий рахунок позивача нарахована компенсація за невикористані ОСОБА_2 відпустки за 2021 рік у кількості 23 доби (8 - основна, 15 - додаткова), за 2022 рік у кількості 45 діб (30 - основна, 15 - додаткова), а також невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2023 рік у кількості 14 діб за період проходження служби останнім у відповідача на виконання рішення Луганського оружного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25 у розмірі 68537,81 грн.

Вказане підтверджується копією виписки з розрахункового банківського рахунку позивача.

Крім того, відповідачем у відповіді від 30.04.2025 № 9аз на адвокатський запит від 18.04.2025 не заперечувався факт виплати позивачу компенсації в сумі 68 537,81 грн. за невикористані відпустки ОСОБА_2 за 2021 рік кількості 23 доби (8 - основна, 15 - додаткова), за 2022 рік у кількості 45 доби (30 - основна, 15 - додаткова), а також невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій за 2023 рік у кількості 14 діб саме 17.04.2025.

На адресу відповідача направлено адвокатський запит від 18.04.2025 №176, в якому просили повідомити підставу нарахування позивачу грошових коштів 17.04.2025 у сумі 68537,81 грн, надати детальний розрахунок нарахування вказаних коштів, надати довідку про середньомісячний та середньоденний заробіток ОСОБА_2 на час звільнення, а також нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше ніж за шість місяців відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.

Листом від 30.04.2025 №9аз відповідач повідомив, що позивачу виплачена компенсація в сумі 68537,81 грн за невикористані відпустки ОСОБА_2 на виконання постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025 по справі №360/817/25 та наказу Донецького державного університету внутрішніх справ від 07.04.2025 №176о/с. Щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю відповідачем зазначено, що відповідно до вимог частини 10 статті 93 закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII, яка була чинна станом на 15.04.2023, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до Закону. На виконання наказу Донецького державного університету внутрішніх справ від 09.05.2023 №251о/с «Про особовий склад» відповідачем вчасно виплачена позивачу компенсація за невикористану частину відпустки за 2023 рік у кількості 11 діб, у зв`язку із виключенням зі списків особового складу (зі смертю поліцейського) ОСОБА_2 .

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовані вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 94 Закону України від 2 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Відповідно до п. 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Один із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці відображений в Європейській соціальній хартії (переглянута) від 03.05.1996 (ратифікована Україною 14.09.2006), за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, що забезпечить достатній життєвий рівень. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене. Згідно з частиною четвертою статті 43 Основного Закону України кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, повноваження щодо ухвалення якого має Верховна Рада України (стаття 75, пункт 3 частини першої статті 85, пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Конституційний Суд України в рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України визначено, що під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від установи провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові під час звільнення, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявного спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 зазначив, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки спеціальним законодавством, не врегульовано оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності у трудових відносинах, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, що складаються під час звільнення зі служби в Національній поліції України.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.09.2020 у справі №120/2005/19-а, 30.04.2020 у справі №140/2006/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки: умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Отже зважаючи на те, що в рамках розгляду даної справи з`ясовано, що відповідачем при звільненні позивача зі служби не проведено з останнім повного розрахунку, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до положень частини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Отже, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців

Згідно статті 27 Закону України "Про оплату праці" середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України.

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Зокрема, у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується сторонами, що остаточний розрахунок відповідачем на виконання рішення суду №360/817/25 проведений 17.04.2025.

Так, згідно матеріалів справи, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 795,39 грн.

При цьому, як вже зазначалося судом раніше, що наказом Національної поліції №675о/с від 08.05.2023 припинено службу в поліції ОСОБА_2 відповідно абзацу 2 частини 4 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнивши зі служби в поліції та виключивши зі списків особового складу, з 15.04.2023. Окрім цього, наказом Донецького державного університету внутрішніх справ від 09.05.2023 №251о/с ОСОБА_2 було виключено зі списків особового складу.

Таким чином, останнім робочим днем ОСОБА_2 є 15.04.2023. У зв`язку з чим середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні має бути розрахований та виплачений, починаючи з 15.04.2023.

З урахуванням положень частини першої статті 117 КЗпП України розмір середнього заробітку позивача за шість місяців за затримку розрахунку при звільненні становить 145556,37 гривень (183 днів х 795,39 гривень).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в справі № 6- 144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Обов`язок виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні покладено саме на роботодавця, тож, якщо позивача звільнено зі служби, тобто припинено трудові правовідносини, за наказом відповідача, то і обов`язок виплатити належне позивачу грошове забезпечення в тому числі і одноразової допомоги при звільненні, як і наслідки за неналежне виконання цього обов`язку, теж покладено на нього.

Судовою палатою Верховного Суду 06.12.2024 ухвалено постанову по справі №440/6856/22, у якій зазначено, що у зв`язку з набранням чинності з 19.07.2022 Законом №2352-IX стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20.12.2005 №3248-IV втратила чинність. Із прийняттям Закону №2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності. Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями. Зважаючи на наведене, судова палата відступила від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 20.06.2024 по справі №120/10686/22, у якій зроблено протилежний висновок щодо застосування статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX.

Таким чином, з урахуванням останньої позиції Верховного Суду, критерії зменшення розміру середнього заробітку після 19.07.2022 року не мають застосовуватися взагалі, натомість, максимальним розміром середнього заробітку, на який може претендувати звільнений працівник у разі затримки остаточного розрахунку з вини роботодавця становить шість місяців.

Вина роботодавця щодо неправомірності затримки остаточного розрахунку у вигляді компенсації за невикористані відпустки була доведена у судовому порядку в рамках справи №360/817/24, відповідно до рішення Першого апеляційного адміністративного суду від 19.03.2025.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення).

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю зі словесним корегуванням.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У той же час, згідно з частиною 2 статті 77 цього Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262, 263, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов адвоката Кошуби Миколи Олексійовича в інтересах ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Донецького державного університету внутрішніх справ (м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 1 ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Донецького державного університету внутрішніх справ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 по день фактичного розрахунку за період з 16.04.2023 по 17.04.2025.

Стягнути з Донецького державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 145556 (сто сорок п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість) гривень 37 копійок за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку з 16.04.2023 по 17.04.2025.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Донецького державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) 96 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Кисельова