Справа № 520/19047/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

з питання забезпечення позову

25 липня 2025 року справа № 520/19047/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденко А.В., розглянувши заяву про забезпечення позову по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень), третя особа - ОСОБА_2 про: 1) визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича у виконавчому провадженні ВП № 55683791 щодо передачі на реалізацію нерухомого майна - предмета іпотеки, а саме: 1/2 частини трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , оформлені заявкою приватного виконавця на передачу на електронні торги, призначені ДП «СЕТАМ» на 28 липня 2025 року о 09 год. 00 хв. за номером лоту 580054; 2) стягнути на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі - 1.695,68грн., витрати на правову допомогу в орієнтовному розмірі - 5.000,00грн.,

встановив:

Від представника заявника 23.07.2025р. (зареєстровано 24.07.2025р.) надійшла заява про забезпечення позову, де викладені вимоги про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом негайної заборони приватному виконавцю виконавчого округу Харківської області Близнюкову Юрію Володимировичу та іншим особам, у тому числі Державному підприємству СЕТАМ (01001, місто Київ, вулиця Стрілецька, 4-6, код ЄДРПОУ - 39958500) вчиняти дії, направлені на реалізацію нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , а саме: 1/2 частини трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках виконавчого провадження № 55683791 з примусового виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Харкова № 640/1785/16-ц від 31.01.2018 р. - до набрання законної сили рішенням суду в даній адміністративній справі.

Згаданий процесуальний документ умотивований доводами про те, що заявник є власником 1/2 квартири за адресою - АДРЕСА_1 (далі за текстом - Квартира), яка згідно із записом про обтяження №1889301 від 18.04.2005р. є предметом іпотеки. Іпотекодержателем Квартири є ОСОБА_2 . У провадженні Київського районного суду м.Харкова перебуває справа №640/13028/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області - Близнюков Ю.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є Квартира. Також у провадженні Київського районного суду м.Харкова перебуває справа №640/1785/16-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Близнюкова Ю.В. щодо визначення вартості нерухомого майна, належного ОСОБА_1 - 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі - 708.000,00грн. з порушенням чинного законодавства України. У минулому постановою відповідача від 20.07.2023р. по ВП №55683791 із посиланням на п.5.2 Прикінцевих положень Закону України "Про іпотеку" було скасовано призначені відносно Квартири електронні торги.

Заявник стверджує, що дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича у виконавчому провадженні ВП № 55683791 щодо передачі на реалізацію нерухомого майна - предмета іпотеки, а саме: 1/2 частини трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , оформлені заявкою приватного виконавця на передачу на електронні торги, призначені ДП «СЕТАМ» на 28 липня 2025 року о 09 год. 00 хв. за номером лоту 580054 суперечать ст.51 Закону України "Про виконавче провадження" та п.5-2 Розділу VI Закону України "Про іпотеку", можуть призвести до неправомірного продажу предмету іпотеки під час діє правового режиму воєнного стану.

Під час вирішення по суті згаданого процесуального документа судом установлені наступні обставини спору.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова у справі №640/1785/16-ц з ОСОБА_1 (тобто із заявника у справі №520/19047/25) на користь ОСОБА_2 було стягнуто суму заборгованості у розмірі - 1.234.778,28грн. (борг за кредитом - 556.689,78грн., борг за відсотками - 70.176,99грн., пеня - 560.000,00грн., інфляційні збитки - 47.911,51грн.).

У зазначеній справі було видано виконавчий лист від 31.01.2018р. №640/1785/16-ц, який знаходиться на примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області - Близнюкова Юрія Володимировича у межах виконавчого провадження ВП 55683791.

Заявник є власником 1/2 квартири за адресою - АДРЕСА_1 (далі за текстом - Квартира).

Квартира згідно із записом про обтяження №1889301 від 18.04.2005р. є предметом іпотеки, іпотекодержателем Квартири є ОСОБА_2 .

Отже, позивач у справі №640/1785/16-ц та іпотекодержатель Квартири є одним і тим же самим громадянином.

У провадженні Київського районного суду м.Харкова перебуває справа №640/13028/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Харківської області - Близнюков Ю.В. про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є Квартира.

Також у провадженні Київського районного суду м.Харкова перебуває справа №640/1785/16-ц за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Близнюкова Ю.В. щодо визначення вартості нерухомого майна, належного ОСОБА_1 - 1/2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі - 708.000,00грн. з порушенням чинного законодавства України.

У межах виконавчого провадження ВП - 55683791 (котре було порушено у зв"язку із примусовим виконанням рішення суду у цивільній справі №640/1785/16-ц) заявник - ОСОБА_1 є боржником.

Згідно з листом Державного підприємства "Сетам" від 30.06.2025р. №546/10-07-25 на 09:00год. 28.07.2025р. заплановано проведення електронного аукціону з приводу реалізації предмета іпотеки - 1/2 частини трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер лота - 580054; початкова ціна продажу - 708.000,00грн.

Суд зазначає, що правовідносини з приводу забезпечення адміністративного позову унормовані ст.ст.150-158 КАС України.

Так, згідно із приписами ч. 1 та ч. 2 ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Отже, у силу ч.2 ст.150 КАС України до кола підстав забезпечення позову законодавцем віднесені обставини: 1) існування ознак ризику істотного ускладнення виконання рішення суду; 2) існування ознак ризику неможливості майбутнього виконання рішення суду; 3) існування ознак ризику втрати ефективного захисту (поновлення) порушених (оспорюваних) прав та ущемлених інтересів; 4) очевидності ознак протиправності управлінського волевиявлення владного суб`єкта в одночасному поєднанні з очевидністю ознак порушення прав та інтересів заявника.

З положень наведеної норми Кодексу в кореспонденції з положеннями ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України слідує, що розглядаючи питання про забезпечення позову, суду необхідно, з урахуванням доказів, наданих особою на підтвердження сформульованих вимог, пересвідчитися, зокрема: у дійсності спору; у реальності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; у співвідносності вимог заяви про забезпечення позову із вимогами самого позову; у співвідносності доводів заяви про забезпечення позову із підставами самого позову; у прийнятності розумного балансу між потенційними наслідками забезпечення позову та уникненням вирішення спору наперед; враховувати: специфіку правовідносин, у яких виник спір; зміст законодавчого регламентування цих відносин; співвідношення ймовірних наслідків незастосування заходів забезпечення позову із ймовірними наслідками застосування заходів забезпечення позову; критерій незворотності як наслідків незастосування заходів забезпечення позову, так і наслідків застосування заходів забезпечення позову; неприпустимість вручання у предмет доказування.

Звідси слідує, що розв`язуючи заяву про забезпечення позову, суд не має права вирішувати наперед ті питання, котрі стосуватимуться суті заявлених у позові вимог, тобто вдаватися до оцінки обставин, котрі стануть предметом доказування по справі.

При цьому, суд вважає, що вирішення по суті заяви про забезпечення позову має здійснюватись виключно за правилами ч.1 ст.77 КАС України та без надання юридичної оцінки саме тим обставинам, котрі входять до предмету доказування у спорі.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Суд повторює, що за загальним правилом предмет доказування за заявою про забезпечення позову повинен відрізнятись від предмету доказування у спорі, а доводи заяви про забезпечення позову не повинні співпадати із доводами позову.

Суд зважає на суть та правову природу інституту забезпечення позову, котра окреслена у правовому висновку постанови Верховного Суду від 08.08.2019р. по справі №826/12319/18 (касаційне провадження №К/9901/67074/18) з приводу застосування ст.ст.150 і 151 КАС України, де указано, що "Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом".

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також повністю корелюються із правовими висновками постанови Верховного Суду від 13.09.2021р. у справі №ЗД/460/2/20, де зазначено, що підстави для забезпечення позову є оціночними, а тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що доводи позову та доводи заяви про забезпечення позову є ідентичними і полягають у твердженні про порушення прав заставодержателя за правочином з іпотеки Квартири - ОСОБА_2 .

Проте, у межах спірних правовідносин ОСОБА_2 є одночасно як позивачем у справі №640/1785/16-ц (стягувачем у виконавчому провадженні ВП - 55683791), так і іпотекодержателем Квартири.

Відтак, довід заявника про недотримання суб"єктом владних повноважень процедури реалізації майна, котре є предметом застави, у вимірі з"ясованих судом обставин спору не свідчить про явне та очевидне порушення закону.

Цей довід заявника не може бути оцінений судом до ухвалення рішення по суті спору.

Також суд повторює, що за змістом ч.1 ст.77 та ст.150 КАС України саме ініціатор забезпечення позову обтяжений процесуальним обов"язком навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.

За змістом ст.150 КАС України при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тож, зважаючи на викладені вище міркування, суд доходить до висновку про те, що у даному конкретному випадку, заявником не викладено юридично спроможних доводів стосовно наявності перелічених законодавцем у ст.150 КАС України юридичних підстав для забезпечення позову та документально не підтверджено існування обставин, які б явно та очевидно поза розумним сумнівом вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди власним правам та інтересам приватної особи або які б унеможливили захист власних прав та інтересів приватної особи без вжиття відповідних забезпечувальних заходів до ухвалення рішення у справі.

Суд враховує правову позицію постанови Верховного Суду від 10.04.2019р. у справі №826/16509/18, а саме, щодо «очевидності» ознак протиправності рішення та порушення прав позивача, та попри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом. Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення. Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому, застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Також суд звертає увагу позивача, що необхідною передумовою вжиття заходів забезпечення позову є одночасне існування таких факторів як: очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень; очевидність ознак порушення прав (свобод або інтересів) особи, яка звернулася до суду; вірогідність того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на обставини того, що матеріали заяви не містять доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також виходячи із завдання адміністративного судочинства та цілей, які спрямовані на вжиття заходів забезпечення позову, суд приходить до висновку, що у даному випадку підстави для забезпечення даного позову у спосіб, вказаний заявником, не виникли, що свідчить про недоведеність заявником обґрунтованості підстав, що вказували б на існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та можливість істотного ускладнення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Окремо суд зважає, що згідно з ч.1 ст.74 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З положень наведених норм закону слідує, що за загальним правилом рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення підлягають оскарженню саме до суду, який видав виконавчий документ, і лише у силу спеціального застереження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) (у тому числі постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів) підлягають оскарженню до відповідного адміністративного суду.

Наведене узгоджується із сформульованим законодавцем у ч.1 ст.1 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" визначенням виконавчого провадження та приписами ч.2 ст.3811 КАС України, де указано, що суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-3823 і 383 цього Кодексу.

У частині 1 ст.287 КАС України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом ч.1 ст.287 КАС України чітко слідує, що положення указаної норми процесуального закону мають бланкетний характер і підлягають застосуванню виключно у разі - якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згаданий вище інший порядок судового оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця передбачений, зокрема, ст.4471 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з ч.1 якого сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Матеріали позову заявника усупереч ч.5 ст.44, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України не містять належно засвідченої копії судового акту, у зв"язку із виконанням якого склались спірні правовідносини.

З огляду на положення ч.4 ст.9 та ст.80 КАС України суд позбавлений процесуальних механізмів витребування доказів під час вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі.

Тож суд доходить до переконання про те, що наразі матеріали позову не містять беззаперечних та неспростовних доказів про існування у заявника порушеного права (інтересу), котре підлягає захисту саме у порядку адміністративного судочинства.

При розв`язанні порушеного заявником процесуального питання, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії); вичерпно реалізував усі існуючі правові механізми зясування обєктивної істини в обсязі, об"єктивно необхідному для прийняття відповідного процесуального рішення не по суті спору; надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення питання по суті аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 150, 151, 152, 154, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Заяву позивача про забезпечення позову від 17.07.2025р. - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя А.В. Сліденко