Справа № 640/21669/19
Суддя: Брагар В. С.
Дата ухвалення: 2025-07-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2025 р. № 640/21669/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Брагар В. С. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "ФФ СЕРВІС", вул. Деревообробна, 7, блок 3,м. Київ,01013,бульв. Чоколівський, 22, оф.7,м. Київ,03186

до відповідачаГоловного управління ДПС у м. Києві, вул. Шолуденка, 33/19,м. Київ,04116,

провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 15.04.2019,
Товариства з обмеженою відповідальністю "ФФ СЕРВІС" (далі позивач, ТОВ "ФФ СЕРВІС") звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від № від 15.04.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій з ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" є безпідставними та не підтверджені належними доказами, оскільки товариством у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів та податкових накладних сформовано податковий кредит. Зокрема, позивач стверджує, що господарські операції з вказаними контрагентами підтверджені належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій, та були надані податковому органу під час перевірки.

Позивач також зазначив, що його контрагенти на момент відображення у податковому обліку здійснених операцій були зареєстрованими в якості платника податку на додану вартість, а договори, вчинені із ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС", не є безтоварними і не були визнані недійсними у судовому порядку. А тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення вважає незаконним, оскільки при його прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що Головне управління ДПС у м. Києві при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а податкове повідомлення-рішення є законним.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.11.2019 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 розгляд справи призначити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 23.04.2025.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В :

У період з 12.03.2019 по 18.03.2019 відповідачем проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ "ФФ СЕРВІС" з метою дотримання вимог податкового законодавства при визначенні по взаємовідносинах з ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" за лютий 2016, березень 2016 та з ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" за квітень 2016 та червень 2016 року, показників декларацій з податку на додану вартість.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено Акт від 25.03.2019 №314/26-15-14-04-05/38604238 (надалі - Акт перевірки), згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавстваза період з 01.02.2016 по 30.04.2016 та з 01.06.2016 по 30.06.2016, а саме:

1. п. 44.1 ст.44, п.185.1 ст. 185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.200.1 ст.200, п.201.1 ст. 201

Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету у сумі 78005 гривень, а саме:

-лютий 2016 року - 46042 грн.;

-березень 2016 року - 4040 грн.;

- квітень 2016 року - 9406 грн.;

- червень 2016 року - 18517 грн.

Такі висновки контролюючий орган пов`язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС". Фактично висновки перевірки грунтуються про відсутність у постачальників неможливості підтвердження операції стосовно врахування реального часу здійснення операцій, основних засобів, відсутності необхідних умов для здійснення відповідної господарської операції, економічної діяльності, відсутніть трудових ресурсів, невстановлення декларування контрагентами будь-яких витрат на оренду складських приміщень, що необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та інших фондів, в тому числі орендованих, оплату комунальних послуг та інших витрат для здійснення господарської діяльності.

На підставі зазначеного акту перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 15.04.2019, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на загальну суму 39954,00 грн., в т.ч. 31963,00 грн., за податковими зобов`язаннями та 7991,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

07.05.2019 року позивач звернувся до ДФС України про скасування податкового повідомлення-рішення № від 15.04.2019.

Рішенням від 20.06.2019 року ДФС України залишило податкове повідомлення-рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до п.п. «а» п. 198.1. ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно п. 198.2. ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до абз. 3 п. 198.6. ст. 198 ПК України податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до абз. 2 п. 201.10. ст. 2018ПК України податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, виходячи із системного аналізу вказаних норм, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість, мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Виникнення у платника податку права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства і сплатою податку до бюджету іншими суб`єктами господарювання. Зокрема, платник податку не може нести відповідальність за неподання контрагентом обов`язкових звітів про свою господарську діяльність, а також за інші порушення законодавства.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту для цілей оподаткування податком на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Тобто, для підтвердження даних податкового обліку платника податку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Господарською операцією, згідно зі ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Також, вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов`язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України. При цьому, сама собою відсутність окремих документів (сертифікатів, дозволів і т.п.), а так само помилки у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

В ході розгляду справи судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні господарські операції позивача з контрагентом.

Щодо взаємовідносин з ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ".

Між позивачем (Генпідрядник) та ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" (Підрядник) укладено договір №29/12/15 від 29.12.2015 року, за умовами якого підрядник приймає на себе зобов`язання щодо монтажу комплексу екстер`єру та інтер`єру в ресторанному закладі "МакДональз Акура", додаткові обсяги послуг за домовленістю сторін оформлюються додатковою угодою, що є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно п. 3.3 Договору №29/12/15 підставою для оплати є підписаний сторонами акт здавання-приймання виконаних послуг, протягом 3-х днів після підписання якого, генпідрядник перераховує підряднику суму зазначену в акті.

На підтвердження виконання умов Договору №29/12/15 позивачем листом вих. №22 від 15.03.2019 р. надано пояснення та засвідчені копії всіх необхідних первинних документів: акти надання послуг; рахунки на оплату; договори про виконання робіт, банківські виписки, оборотно-сальдова відомість по рахунку та інше.

Також, на підставі вищезазначеного договору були виписані податкові накладні від 01.02.2016 №10102, від 02.02.2016 №10202, від 08.02.2016 №20802, від 29.02.2016 №62902, від 03.03.2016 №10303, від 09.03.2016 №10903.

Щодо взаємовідносин з ТОВ "ВАРТА ПЛЮС".

Між позивачем (Генпідрядник) та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" (Підрядник) укладено договір №23/05/16 від 23.05.2016 року, за умовами якого підрядник приймає на себе зобов`язання щодо роботи з усунення люфту панелі у кімнаті днів народженням в ресторанних закладах "МакДональдз", монтажу комплексу екстер`єру, модернізації прилавку в ресторанних закладах "МакДональдз", додаткові обсяги послуг за домовленністю сторін оформлюються додатковою угодою, що є невідємною частиною цього договору.

На підтвердження виконання умов Договору №23/05/16 позивачем листом вих. №22 від 15.03.2019 р. надано пояснення та засвідчені копії всіх необхідних первинних документів: акти надання послуг; рахунки на оплату; договори про виконання робіт, банківські виписки, оборотно-сальдова відомість по рахунку та інше.

Також, на підставі вищезазначеного договору були виписані податкові накладні від 25.04.2016 №12504, №22504, №32504, від 01.06.2016 №40106, від 03.06.2016 №90306, від 07.06.2016 №10706.

Як зазначено в Акті перевірки, вказані податкові накладні відповідно до вимог чинного законодавства зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних.

За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.

При цьому, суд звертає увагу на те, що з наявних матеріалів справи чітко прослідковується наявність взаємозв`язку між витратами на придбання товару у ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" та здійсненням ним господарської діяльності.

У той же час, відповідач не надав суду докази на спростування таких доводів позивача.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що податковий орган в Акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять вказані первинні бухгалтерські документи, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, відсутності у них обов`язкових реквізитів.

Крім того, судом встановлено, що на час укладання та виконання зазначених договорів, ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" були зареєстровані в якості юридичних осіб та були платником податку на додану вартість.

При цьому, в Акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання зазначеного вище договору.

Крім того, суд звертає увагу на те, що жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності у ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ" та ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" матеріальних ресурсів відповідачем суду не надано, а відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладених ним договорах.

Окрім того, в законодавстві відсутня норма, яка б зобов`язувала підприємство перевіряти наявність таких ресурсів у контрагента та формувати податковий кредит лише за їх наявності.

Суд також наголошує, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/або трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків чи умови для отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи визнання понесених витрат.

Відповідачем під час розгляду справи не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та беззаперечно спростовують факти здійснення господарських операцій, їх оприбуткування, засвідчені наведеними документами і поясненнями.

На думку суду, недостатність адміністративно-господарських можливостей контрагента для виконання ним господарської операції може слугувати підставою для обґрунтованого сумніву щодо реальності господарської операції лише в сукупності з іншими фактами, які б свідчили про безтоварний характер господарської операції, зокрема, відсутність належним чином оформлених первинних документів, відсутність економічного змісту господарської операції, відсутність зміни майнового стану учасників господарської операції. Втім, наданими позивачем доказами підтверджується зворотне.

При цьому, суд звертає увагу на те, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку.

Не є обов`язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов`язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Таким чином, факт наявності у сторін правочину протиправного умислу при його укладенні відповідачем не доведено.

Проте, чинне законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства та його безпосередню наявність за місцезнаходженням перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Покупець не може нести відповідальність як за несплату податків продавцями, так і за можливу недостовірність відомостей про них, включених до Єдиного державного реєстру, за умови необізнаності покупця щодо такої.

Податкова відповідальність не може наступати коли відсутній склад податкового правопорушення, а саме: суб`єкт, об`єкт правопорушення, його об`єктивна та суб`єктивна сторона.

Жодних доказів наявності вини посадових осіб позивача, чи їх обізнаності з протиправним характером діяльності контрагента в акті перевірки не зазначено, до матеріалів справи не надано.

Суд відзначає, що сам по собі факт наявності кримінального провадження стосовно контрагента, не може слугувати беззаперечним доказом порушення податкового законодавства, тим більш позивачем.

За правилами ст. 78 ч. 6 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно із ст. 74 ч. 2 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Системний аналіз цих норм КАС України дозволяє зробити висновок про те, що тільки вирок суду та ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, є належними і допустимими доказами факту, в даному випадку, фіктивного підприємництва.

З урахуванням цього, суд не приймає до уваги посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень стосовно деяких з контрагентів позивача.

Відтак суд вважає, що висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та ТОВ "СІАТЕЛ КОМПАНІ", ТОВ "ВАРТА ПЛЮС" є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту.

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов до висновку про протиправність та необхідність скасування податкового повідомленн-рішення № від 15.04.2019.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ФФ СЕРВІС" (вул. Деревообробна, 7, блок 3,м. Київ,01013, ідентифікаційний код 38604238) до Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19,м. Київ,04116, ідентифікаційний код 44116011) - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 15.04.2019 №.

3. Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ФФ СЕРВІС" (вул. Деревообробна, 7, блок 3,м. Київ,01013, ідентифікаційний код 38604238) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві (вул. Шолуденка, 33/19,м. Київ,04116, ідентифікаційний код 44116011) сплачений судовий збір в сумі 1921,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. С. Брагар