Справа № 520/26010/23
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 року

м. Київ

справа № 520/26010/23

адміністративне провадження № К/990/15094/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів - Жука А.В.,

Смоковича М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 (головуючий суддя - Старосєльцева О.В.)

та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2025 (головуючий суддя - Калиновський В.А., судді - Спаскін О.А., Мінаєва О.М.)

у справі № 520/26010/23

за позовом Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

до Комунального підприємства «Жовтневе трамвайне депо»

про визнання незаконною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Жовтневе трамвайне депо», в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність Комунального підприємства «Жовтневе трамвайне депо» щодо усунення порушень вимог законодавства у сфері цивільного захисту, техногенної та пожежної безпеки;

- зобов`язати Комунальне підприємство «Жовтневе трамвайне депо» привести у стан готовності захисну споруду цивільного захисту № 78962, яка знаходиться по вул. Москалівська, 199-А, в м. Харкові з метою її використання за призначенням у відповідності до «Вимог щодо утримання та експлуатації захисних споруд цивільного захисту», затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 579 від 09.07.2018, а саме: забезпечити готовність до укриття працюючого персоналу захисної споруди цивільного захисту № 78962 відповідно до вимог глави 5 розділу V ПТБ; привести документацію у захисній споруді у відповідність до вимог діючого законодавства згідно вимог розділу пункту 15 глави 3 розділу VI Наказу Міністерства внутрішніх справ України № 579 від 09.07.2018 «Вимоги щодо утримання та експлуатації захисних споруд цивільного захисту».

2. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що Новобаварською окружною прокуратурою міста Харкова установлено, що захисна споруда цивільного захисту № 78962, балансоутримувачем якої є Комунальне підприємство «Жовтневе трамвайне депо», є не готовою до використання за призначенням, через що не здатна забезпечити захист цивільного населення та у разі використання за призначенням може створювати загрозу для життя та здоров`я людей. Указує, що Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області за результатами проведеного планового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання суб`єктом господарюванням вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки, на підставі акту перевірки, складено припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері техногенної та пожежної безпеки із зазначенням порушень та строків для їх усунення. Зауважує, що відповідач виявлені порушення не усунув, Головному управлінню Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області документи щодо виконання припису не надав. Отже, як наголошує прокурор, відповідач не виконує свої обов`язки по утриманню захисної споруди у готовому до використання стані. Невжиття відповідачем визначених законодавством заходів з метою приведення захисної споруди (сховища) № 78962 у стан готовності суперечить інтересам держави у сфері підготовки країни до оборони в умовах воєнного стану та захисту життя людини. Обґрунтовуючи підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді наголошується, що Головним управлінням Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській, як спеціально уповноваженим органом у сфері контролю за станом утримання та використання об`єктів цивільного захисту, не вжито повних, вичерпних та достатніх заходів, спрямованих на зобов`язання відповідача щодо приведення захисної споруди цивільного захисту (сховища) № 78962 у стан, придатний для використання споруди за призначенням для захисту населення. Тому позовна заява прокурора є єдиним ефективним засобом захисту порушених прав та інтересів держави.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

3. Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 клопотання відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення. Заяву відповідача про залишення позову без розгляду задоволено. Позов залишено без розгляду.

4. Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції керувався тим, що Кодекс цивільного захисту населення України не передбачає повноважень Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на звернення до суду із заявленими позовними вимогами у якості позивача. Тому виснував, що прокурором у цій позовній заяві визначено орган, в особі якого він звернувся до суду з цим позовом, який не має права на звернення до суду з ним.

5. Другий апеляційний адміністративний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звернення прокурора до суду з цим позовом та наявність підстав для залишення позову прокурора без розгляду та постановою від 27.03.2025 апеляційну скаргу Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова залишив без задоволення. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 у справі № 520/26010/23 залишив без змін.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

6. Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Заступником керівника Харківської обласної прокуратури подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скаржник просить рішення судів попередніх інстанцій скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

7. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що судами не враховано, що на час подання прокурором позову повноваження Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо звернення до суду визначені пунктом 61 статті 17-1 Кодексу цивільного захисту України та пунктом 48 частини другої статті 17-1 Кодексу цивільного захисту України, які надають право органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій звертатися до суду з будь-якими позовами в межах власної компетенції. Водночас, маючи такі повноваження та будучи проінформованим прокурором про порушення вимог законодавства у сфері використання та забезпечення функціонування об`єктів цивільного захисту, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області фактично самоусунулося від здійснення захисту державних інтересів та не вживає заходів щодо звернення до суду з відповідною позовною заявою. Невжиття уповноваженим органом заходів щодо зобов`язання відповідача привести захисну споруду цивільного захисту у належний технічний стан, за позицією прокурора, свідчить про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави.

8. Скаржник просить відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21.02.2024 у справі № 580/4578/22, від 14.11.2024 у справі № 160/14510/22, від 31.01.2025 у справі № 240/28363/23 та від 31.01.2025 у справі № 520/16687/23 про відсутність у Державної служби з надзвичайних ситуацій України та її територіальних органів, органів державної влади та місцевого самоврядування повноважень на звернення до суду як позивачів із заявленими у цій справі позовними вимогами, та застосованого судом апеляційної інстанції.

Позиція інших учасників справи

9. Відповідач правом на подання відзиву на касаційну скаргу не скористався, відсутність якого, згідно з приписами частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Рух касаційної скарги

10. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М., суддів: Мартинюк Н.М., Жука А.В. від 01.05.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури.

11. Ухвалою Верховного Суду від 23.07.2025 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

12. Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 24.07.2025 № 736/0/78-25 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 520/26010/23 у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк Н.М., яка входить до складу постійної колегії суддів.

13. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2025 визначено склад колегії суддів, а саме: головуючий суддя - Мельник-Томенко Ж.М., суддів: Жука А.В., Смоковича М.І. для розгляду судової справи № 520/26010/23.

Оцінка Верховного Суду

14. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених у статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходить із такого.

15. Спірним питанням у цій справі є наявність/відсутність у Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова права на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області.

16. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка серед іншого, здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

17. Частинами третьою-п`ятою статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

18. Отже, прокурор у визначених законом випадках наділений повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави або конкретної особи шляхом звернення до суду з позовом, якщо таке представництво належним чином обґрунтоване.

19. Частиною першою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

20. Згідно із частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

21. Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

22. Аналіз положень частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

23. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

24. Не здійснення захисту проявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

25. Здійснення захисту неналежним чином проявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

26. Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

27. Колегія суддів звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, зокрема, замінює відповідного суб`єкта владних повноважень в судовому провадженні у разі, якщо той всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду.

28. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

29. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17, від 13.05.2021 у справі № 806/1001/17 та Великою Палатою Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

30. Своє право на звернення до суду з цим позовом Керівник Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова обґрунтовує бездіяльністю Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо зобов`язання балансоутримувача привести захисну споруду цивільного захисту у стан, придатний для її використання за призначенням.

31. Суди попередніх інстанцій, аналізуючи норми законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, виснували щодо відсутності у Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області права на звернення до суду з заявленими позовними вимогами у якості позивача. З огляду на що, дійшли висновку, що прокурором у цій позовній заяві визначено орган, в особі якого він звернувся до суду з цим позовом, який не має права на звернення до суду з ним.

32. На переконання заявника касаційної скарги, внесеними змінами до Кодексу цивільного захисту України передбачено право Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на звернення до суду з заявленими у цій справі вимогами.

33. Надаючи оцінку таким доводам касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що питання щодо повноважень прокурора звернутися до суду з відповідним позовом в інтересах держави в особі органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій уже досліджувалося Верховним Судом у справах № 520/16197/23 та № 400/10777/23.

34. У справі № 520/16197/23 прокурор також наполягав на тому, що територіальні органи Державної служби України з надзвичайних ситуацій з прийняттям Закону України від 06.10.2022 № 2655-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перших кроків дерегуляції бізнесу шляхом страхування цивільної відповідальності», яким внесено зміни до пункту 48 частини другої статті 17-1 Кодексу цивільного захисту України, уповноважені звертатися до адміністративного суду з позовами, що випливають з їхньої компетенції.

35. У постановах від 23.01.2025 у справі № 520/16197/23 та від 30.01.2025 у справі № 400/10777/23 Верховний Суд, проаналізувавши законодавчі положення щодо обсягу повноважень Державної служби України з надзвичайних ситуацій у питанні реалізації державної політики щодо створення, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту, дійшов висновку, що законодавець у відповідних профільних нормативно-правових актах не наділив орган Державної служби України з надзвичайних ситуацій правом на звернення до суду із позовом щодо приведення у стан готовності захисних споруд та, відповідно, правом на оскарження бездіяльності балансоутримувачів щодо допущеного неналежного стану таких захисних споруд.

36. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 30.01.2025 у справі № 400/10777/23, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування повноважень між центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері цивільного захисту, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту» від 21.04.2021 № 2228-IX із Кодексу цивільного захисту України виключено статтю 67 «Повноваження центрального органу виконавчої влади, який здійснює державний нагляд у сфері техногенної та пожежної безпеки».

37. Водночас указаним Законом Кодекс цивільного захисту України доповнено статтею 17-1 «Повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту», згідно з пунктами 16, 48, 51 якої такий суб`єкт владних повноважень:

- реалізує державну політику з питань створення, утримання та реконструкції фонду захисних споруд цивільного захисту, ведення обліку таких споруд (пункт 16 статті 17-1 Кодексу цивільного захисту України);

- звертається до адміністративного суду щодо застосування заходів реагування у вигляді повного або часткового зупинення до повного усунення порушень вимог законодавства з питань пожежної та техногенної безпеки роботи підприємств, окремих виробництв, виробничих дільниць, експлуатації будівель, об`єктів, споруд, цехів, дільниць, а також машин, механізмів, устаткування, транспортних засобів, зупинення проведення робіт, у тому числі будівельно-монтажних, випуску і реалізації пожежонебезпечної продукції, систем та засобів протипожежного захисту, надання послуг, у разі якщо такі порушення створюють загрозу життю та/або здоров`ю людей (пункт 48 Кодексу цивільного захисту України);

- перевіряє стан дотримання вимог законодавства у сфері цивільного захисту та складає відповідні акти (пункт 51 Кодексу цивільного захисту України).

38. З 29.10.2022 набрали чинності норми Закону України від 06.10.2022 № 2655-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перших кроків дерегуляції бізнесу шляхом страхування цивільної відповідальності», яким пункт 48 частини другої статті 17-1 Кодексу цивільного захисту України після слів «адміністративного суду щодо» доповнено словами «допущення уповноважених посадових осіб до проведення планових або позапланових перевірок (у разі їх недопущення з підстав інших, ніж передбачені Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»), а також щодо», а після слів «здоров`ю людей» - словами «з інших підстав, визначених законом».

39. Незважаючи на вказані зміни у Кодексі цивільного захисту України, норми Положення про Державну службу України з надзвичайних ситуацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 № 1052 (далі - Положення № 1052), на момент звернення прокурора до суду (у справі № 400/10777/23 - серпень 2023 року), змінені не були.

40. На час виникнення спірних правовідносин механізм створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту (далі - захисні споруди), виключення таких споруд із фонду, ведення обліку сховищ, протирадіаційних укриттів, споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів, що є об`єктами відповідного фонду, а також статус таких об`єктів для забезпечення захисту населення визначався Порядком створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту, виключення таких споруд із фонду та ведення його обліку, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.03.2017 № 138 (далі - Порядок № 138).

41. За визначенням, наведеним у пункті 3 Порядку № 138, балансоутримувачі захисних споруд - це власники, користувачі, юридичні особи, на балансі яких перебувають захисні споруди (у тому числі споруди, що не увійшли до їх статутних капіталів у процесі приватизації (корпоратизації); а утримання захисних споруд - це комплекс заходів організаційного, матеріально-технічного, інженерного, фінансового та іншого характеру, що спрямовані на забезпечення готовності захисних споруд до використання за призначенням.

42. Згідно з пунктом 12 Порядку № 138 здійснення контролю за готовністю захисних споруд цивільного захисту до використання за призначенням забезпечує ДСНС разом з відповідними центральними органами виконавчої влади, місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідно до вимог законодавства.

43. Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

44. Саме в цьому Законі наведені види та форми заходів державного нагляду (контролю), зокрема у вигляді планових та позапланових заходів, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом (стаття 1 України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»).

45. Проте самостійне звернення до суду органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій з вимогами до суб`єкта господарювання як захід контролю Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не передбачено.

46. Аналогічний висновок Верховним Судом сформовано в постанові від 23.01.2025 у справі № 520/16197/23, у якій Суд указав, що на відміну від попередньої редакції норми статті 17-1 Кодексу цивільного захисту України її чинна редакція (з 29.10.2022) передбачає право органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій на звернення до суду також і з інших підстав, визначених законом.

47. За висновком Верховного Суду, коло правовідносин, у яких територіальний орган Державної служби України з надзвичайних ситуацій може бути позивачем, хоча і розширилося, проте потребує чіткої кореляції із положенням закону, який би передбачив відповідний випадок, за якого орган Державної служби України з надзвичайних ситуацій може подати до суду позовну заяву.

48. У контексті викладеного, Верховний Суд звернув увагу на загальні вимоги до здійснення державного нагляду (контролю), передбачені статтею 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», відповідно до частини четвертої якої орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

Так, виключно законами встановлюються:

органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності;

види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю);

повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг;

вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності;

спосіб та форми здійснення заходів здійснення державного нагляду (контролю);

санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

49. Указані норми, за висновком Верховного Суду, також визначають прямий зв`язок між законодавчим положенням і повноваженням контролюючого органу здійснювати той чи інший вид державного нагляду за діяльністю суб`єктів господарювання.

50. Аналогічні висновки щодо відсутності у органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а, як наслідок, і в прокурора в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій повноважень на звернення до суду з позовом до балансоутримувача захисної споруди щодо приведення її у належний стан були викладені Верховним Судом також у постановах від 24.01.2025 року у справі № 520/13228/23, від 24.01.2025 у справі № 520/30126/23, від 30.01.2025 у справі № 560/17801/23, від 30.01.2025 у справі № 400/4928/22, від 30.01.2025 у справі № 420/22304/23, від 31.01.2025 у справі № 240/28363/23, від 31.01.2025 у справі № 520/16687/23, від 12.02.2025 у справі № 240/18400/23 та інших.

51. Повертаючись до обставин цієї справи, на підставі аналізу норм законодавства, якими урегульовано спірні правовідносини, ураховуючи сталу позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, Суд констатує, що Кодекс цивільного захисту України не передбачає повноважень територіального органу Державної служби України з надзвичайних ситуацій на звернення до суду із заявленими позовними вимогами.

52. Таким чином, прокурор у позовній заяві визначив орган, в особі якого він звернувся до суду та захищає інтереси держави, який не має самостійного права на звернення із цим позовом, тобто не може набути статусу позивача.

53. Отже правильним є висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для залишення позову Керівника Новобаварської окружної прокуратури міста Харкова без розгляду.

54. У доводах касаційної скарги скаржник вказує, що наявні підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду, викладених у постановах від 23.01.2025 у справі № 520/16197/23, від 24.01.2025 у справі № 520/30126/23, від 24.01.2025 у справі № 520/13228/23, від 24.01.2025 у справі № 400/9970/23, від 30.01.2025 у справі № 400/10777/23, від 30.01.2025 у справі № 520/28873/23, від 30.01.2025 у справі № 400/4928/22, від 30.01.2025 у справі № 420/22304/23, від 30.01.2025 у справі № 560/17801/23, від 30.01.2025 у справі № 560/17369/23, від 31.01.2025 у справі № 140/25901/23, від 31.01.2025 у справі № 240/28363/23 та інших постановах, де суд виснував про відсутність у органів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, органів державної влади та місцевого самоврядування права на звернення до суду з позовами про зобов`язання приведення захисних споруд цивільного захисту у належний стан, придатний для використання за цільовим призначенням, відповідно - відсутності у прокурора права на звернення до суду в інтересах держави в особі вищевказаних органів з позовами зобов`язального характеру.

55. Перевіривши вказані доводи скаржника, суд касаційної інстанції зазначає, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, провадження №11-377апп18).

56. У касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи.

57. Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 15.09.2020 у справі № 5017/1221/2012 указала, що необхідність відступу має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані. Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни в правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.

58. Отже, необхідність відступу від правової позиції Верховного Суду повинна мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

59. Верховний Суд наголошує, що основним завданням Верховного Суду відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.

60. Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

61. Однакове й уніфіковане застосування правових норм зумовлює загальнообов`язковість і передбачуваність закону, рівність перед законом і правову визначеність, яка є складовою верховенства права. На цьому акцентувала увагу Консультативна рада європейських суддів (КРЄС) у Висновку № 20 (2017) про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону.

62. Проаналізувавши мотиви скаржника стосовно необхідності відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 21.02.2024 у справі № 580/4578/22, від 14.11.2024 у справі № 160/14510/22, від 31.01.2025 у справі № 240/28363/23 та від 31.01.2025 у справі № 520/16687/23, Верховний Суд дійшов висновку про те, що вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правових позицій, викладених у вказаних постановах суду касаційної інстанції, при цьому касатор фактично не погоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у наведених постановах, а його доводи зводяться до власного суб`єктивного тлумачення характеру спірних правовідносин.

63. З огляду на зазначене, оскільки скаржник не обґрунтував наявності підстав для відступу від відповідних висновків, а саме не довів їх помилковість, неефективність, необґрунтованість, неузгодженість, Верховний Суд уважає відсутніми підстави для відступу від правових висновків, викладених у постановах від 21.02.2024 у справі № 580/4578/22, від 14.11.2024 у справі № 160/14510/22, від 31.01.2025 у справі № 240/28363/23 та від 31.01.2025 у справі № 520/16687/23.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

64. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив порушень норм матеріального або процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

65. Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 327, 341, 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2024 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27.03.2025 у справі № 520/26010/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ж.М. Мельник-Томенко

Судді А.В. Жук

М.І. Смокович