Справа № 360/818/25
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2025 рокум. ДніпроСправа № 360/818/25

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О., розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) до Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради (далі Департамент, відповідач ) в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з визначення статусу осіб, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене витягом з протоколу від 22.11.2024 №11, щодо відмови ОСОБА_1 у визначенні статусу та видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році» категорії 2 серії А;

- зобов`язати комісію Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та прийняти рішення про визначення ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії категорії 2 серії А з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

- зобов`язати комісію Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видати ОСОБА_1 посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році» категорії 2 серії А.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 20.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про встановлення статусу, видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 серії А, до якої були додані такі документи: копія паспорт, копія ідентифікаційного коду; архівна довідка про участь у ліквідації наслідків аварії в зоні відчуження від 30.11.2023 № 220/69/ВихЗВГ/9722; копія військового квитка серії НОМЕР_1 ; копія довідки ВПО.

Відповідач листом від 02.05.2024 №051-10813 рекомендовано позивачу надати підтверджуючі документа щодо його безпосередньої участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На виконання листа позивачем були додані: архівна довідка про участь у ліквідації наслідків аварії в зоні відчуження від 20.09.2024 № 179/1/9361, пояснення позивача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Витягом з протоколу засідання Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян від 22.11.2024 № повідомлено позивача про відмову у визначенні статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 2 серії А, оскільки документи не відповідають вимогам Порядку видачі посвідчень особам, які пострадали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян затвердженого постановою Міністрів України від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (зі змінами). В архівних довідках інформації щодо участі ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році відсутня.

Вважає спірне рішення Комісії у формі протоколу не відповідає вимогам Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Постанові Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551, та порушуює право позивача на соціальний захист, а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задовленні позову відмовити з підстав правомірності відмови у визначенні статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 2 серії А.

Ухвалою суду від 25.04.2025 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 12.05.2025 продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 26.05.2025 справу прийнято до провадження.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією військового квитка серія НОМЕР_1 , архівними довідками Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 30.11.2023 та від 10.09.2024 без номеру.

Зі змісту архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 30.11.2023 № 220/69/ВихЗВГ/9722 вбачається, що за архівними документами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 (так зазначено в документах) ОСОБА_4 (дано мовою оригіналу - російською) проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , у військових званнях "рядовой", "сержант" на посаді "командира отделения дегизации взвода химической защиты" з 07 липня 1986 року (наказ від 07 липня 1986 року № 147) по 12 травня 1988 року (наказ від 12 травня 1988 року № 106). В перевірених наказах командира в/ч НОМЕР_3 по стройовій частині, АДРЕСА_1 за період з 20 липня по 10 жовтня 1986 року ОСОБА_1 не значиться. Зазначено, що особовий склад військової частини був задіяний у ліквідації наслідків аварії ЧАЕС.

Зі змісту архівної довідки Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 10.09.2024 без номеру вбачається, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , у військових званнях "рядовой", "сержант" на посаді "командира отделения дегазации взвода химической защиты" з 07 липня 1986 року (наказ від 07 липня 1986 року № 147) по 12 травня 1988 року (наказ від 12 травня 1988 року № 106) (мовою оригіналу - російською). Зокрема, зазначено, що особовий склад військової частини був задіяний у ліквідації наслідків аварії ЧАЕС, безпосередньо виконували роботи: дезактивація приміщень та території на Чорнобильській АЕС; дезактивація населених пунктів і доріг, що входять в 30-ти кілометрову зону; дезактивація техніки і особистого складу на ПУСО "Лелев". Також зазначено, що в перевірених наказах командира в/ч НОМЕР_2 по стройовій частині зазначені місця дислокації даної частини за періоди: з 09 травня 1986 року - г. Донецьк; з 11 травня 1986 року - "п. Варовичи"; з 14 травня 1986 року - "п. Диброва"; з 11 липня 1986 року - "п. Полесское"; з 12 липня 1986 року - "п. Диброва"; з 13 жовтня 1986 року - "п. Рудня-Ильинецкая".

Крім того, судом встановлено, що у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 наявний запис про те, що у період з 20.07.1986 по 25.10.1986 останній приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чернобильській АЕС (сторінка 25).

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 в АДРЕСА_1 , та у період з 20.07.1986 по 25.10.1986 приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чернобильській АЕС. Вказані факти підтверджуються записом у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 . Крім того, архівними довідками Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 30.11.2023 № 220/69/ВихЗВГ/9722 та від 10.09.2024 без номеру підтверджується факт прийняття участі особового складу військово частини НОМЕР_2 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобільській АЕС з травня по жовтень 1986 року.

Таким чином, вказаними вище документами підтверджується факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобільській АЕС у період з 20.07.1986 по 25.10.1986.

20.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про встановлення статусу, видачі посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 серії А, до якої були додані такі документи: копія паспорт, копія ідентифікаційного коду; архівна довідка про участь у ліквідації наслідків аварії в зоні відчуження від 30.11.2023 № 220/69/ВихЗВГ/9722; копія військового квитка серії НОМЕР_1 ; копія довідки ВПО.

Листом відповідача від 02.05.2024 №051-10813 рекомендовано позивачу надати підтверджуючі документи щодо його безпосередньої участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. На виконання листа позивачем були надані: архівна довідка про участь у ліквідації наслідків аварії в зоні відчуження від 20.09.2024 № 179/1/9361, пояснення позивача, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Витягом з протоколу засідання Комісії з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян від 22.11.2024 № повідомлено позивача про відмову у визначенні статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 2 серії А, оскільки документи не відповідають вимогам Порядку видачі посвідчень особам, які пострадали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян затвердженого постановою Міністрів України від 11.07.2018 №551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (зі змінами). В архівних довідках інформації щодо участі ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році відсутня.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи; 3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт; 4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

За змістом статті 10 Закону, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 15 цього Закону підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зон: відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Відповідно до частин першої та третьої-четвертої статті 65 Закону учасникам ліквідації наслідків аварії на Чернобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Процедура видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи врегульована Порядком видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 551 від 11.07.2018 (далі Порядок).

Згідно з пунктом 2 Порядку посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації шт и х ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон), іншими актами законодавства.

Абзацем першим пупкту 4 Порядку встановлено, що учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали в зоні відчуження з моменту аварії до 1 липня 1986 р. - незалежно від кількості робочих днів, з 1 липня 1986 р. по 31 грудня 1986 р. - не менше п`яти, а в 1987 році - не менше 14 календарних днів, віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 19__ році (категорія 2) серії А синього кольору.

Пунктом 11 Порядку визначено, що посвідчення видаються уповноваженими органами за зареєстрованим або фактичним місцем проживання особи на підставі рішень комісій з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та інших категорій громадян, утворених уповноваженими органами (далі - регіональні комісії).

Учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС посвідчення видаються на підставі одного з таких документів, зокрема:

-довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження із зазначенням кількості днів і населеного пункту, підтвердженої первинними документами (наказ чи розпорядження про відрядження до зони відчуження із зазначенням періоду роботи (служби) в зоні відчуження;

- довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження.

У абзацах сімнадцятому-вісімнадцятому пункту 11 Порядку зазначено, що у разі встановлення регіональними комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії таке посвідчення на підставі рішення цієї комісії підлягає вилученню уповноваженими органами. Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний строк з дня надходження необхідних документів до уповноважених органів.

З аналізу наведених норм можна зробитит висновок про те, що посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС видається, зокрема, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, на підставі довідки архівної установи про участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зоні відчуження із зазначенням періоду служби (виконання робіт), днів виїзду на об`єкти або в населені пункти зони відчуження.

Як вже зазначалося судом раніше, ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 та у період з 20.07.1986 по 25.10.1986 приймав участь в роботах по ліквідації наслідків аварії на Чернобильській АЕС. Вказані факти підтверджуються записами у військовому квитку ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 . Крім того, архівними довідками Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 30.11.2023 № 220/69/ВихЗВГ/9722 та від 10.09.2024 без номеру підтверджується факт прийняття участі особового складу військово частини НОМЕР_2 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з травня по жовтень 1986 року.

При цьому, вказані вище архівні довідки не містять інформацію, що позивач не брав участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році.

Таким чином, факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 20.07.1986 по 25.10.1986 підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_1 , в якому чітко зазначено про участь ОСОБА_1 у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Тобто, інформації зазначеної у військовому квитку позивача про службу у військовій частині НОМЕР_2 та участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобільській АЕС у період з 20.07.1986 по 25.10.1986, а також інформації, вказаної у архівних довідках Галузевого державного архіву Міністерства оборони України від 30.11.2023 № 220/69/ВихЗВГ/9722 та від 10.09.2024 без номеру, достатньо для надання останньому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чернобильській АЕС та видачі відповідного посвідчення навіть за відсутності зазначення прізвища ОСОБА_1 у архівних відомостях, що підтверджують участь особового складу вказаної вище військової частини у відповідних роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Відправляючи правосуддя у межах даної справи, суд зважає на приписи ст.8 Конституції України та ст.6 КАС України, за змістом яких одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Окремо суд зважає, що у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. по справі №520/6006/21: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію «поза розумним сумнівом»; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14 листопада 2019 року у справі № 822/863/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 826/5857/16, від 11 лютого 2020 року у справі № 816/502/16, від 16 червня 2020 року у справі № 756/6984/16-а та від 18 листопада 2022 року у справі № 560/3734/22.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Розглядаючи справу, суд зауважує, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як то указано у ч.1 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ст.16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Застосовуючи окреслені вище стандарти доказування до обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що позивач, не ухиляючись від виконання громадянського обов`язку у період часу з 20.07.1986 по 25.10.1986, поза власною волею виконував роботи, визначені тодішнім керівництвом країни як необхідні для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, унаслідок є особою -учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році.

З огляду на викладене, позивач не може бути позбавлений відповідного рівня соціального захисту лише на підставі рішення відповідача у справі.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування новоствореного публічного обов`язку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем - суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст. 242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд наголошує, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019 по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

У межах даного спору суд вважає за можливе керуватись правовою позицією, сформульованою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, де указано, що: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Тому перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що згідно з правовими висновками постанови Верховного Суду від 02.07.2019 по справі №140/2160/18 (адміністративне провадження №К/9901/13662/19) загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення податковим органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

У пункті 75 постанови Верховного Суду від 17.12.2018 по справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) міститься правовий висновок, у силу якого адміністративний суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності ("виправдання") свого рішення.

Суд зазначає, що відомостями згаданих вище документів підтверджено обставини проходження служби ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 та прийняття участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 20.07.1986 по 25.10.1986 - незалежно від кількості робочих днів відповідно до статті 14 Закону №796-XII.

Отже, оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень не відповідає вимогам умотивованості, а тому порушує інтерес позивача до юридичної визначеності як невідємної складової запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права. Рішення комісії Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з визначення статусу осіб, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене витягом з протоколу від 22.11.2024 №11, яким вирішено на підставі представлених документів відмовити заявнику в установленні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, оскільки в архівних довідках відсутня інформація щодо участі ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, не відповідає "принципу належного урядування", сформованого в рішеннях Європейського суду з прав людини, адже позбавляє статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС особу, яка працювала у зоні відчуження в 1986 році.

Оскільки судом достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 та у період з 20.07.1986 по 25.10.1986 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у зв`язку з чим в наявності підстави для визнання протиправним та скасування рішення комісії Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з визначення статусу осіб, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформленого витягом з протоколу від 22.11.2024 №11 про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу та видачі посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році категорії 2 серії А.

Вирішуючи позовні вимоги про зобов`язання комісії Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , прийняти рішення про визначення ОСОБА_1 статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії категорії 2 серії А з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також зобов`язати комісію Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) видати ОСОБА_1 посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році» категорії 2 серії А суд зазначає, що доступ до соціальних прав є важливим аспектом забезпечення гідного життя громадян.

Суд також зауважує, що Конституція України містить кілька статей, які прямо або опосередковано тлумачать поняття гідності людини та її важливість для українського суспільства. Зокрема, стаття 3 Основного Закону передбачає, що Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Вказані положення, на думку суду чітко проголошують, що гідність людини є фундаментальною цінністю, захист якої є одним з основних завдань держави. Згідно статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах Зазначене підкреслює рівність усіх людей у їхній гідності, незалежно від будь-яких інших ознак. Крім того статтею 28 Основного Закону прямо заборонено будь-які дії, які можуть принизити людську гідність і встановлено, що кожен має право на повагу до його гідності.

Судом встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні докази дослідження, оцінювання та висловлювання жодних суджень відповідачем з приводу юридично значимих факторів участі заявника у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС на підставі тих документів, котрі входили до обсягу звернення громадянина.

Нереалізація управлінської функції адміністративним органом у даному конкретному випадку не дозволяє суду перебрати на себе виконання повноваження публічної адміністрації.

Саме тому суд і зобов`язує відповідача повторно розглянути звернення позивача з приводу надання заявнику статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з урахуванням висновків суду по цій справі і з наданням належної правової оцінки поданим заявником документам у складі звернення від 20.03.2024.

Враховуючи покладення судом за результатами розгляду цієї справи обов`язку на відповідача повторно розглянути заяву позивача від 20.03.2024 та прийняти відповідне рішення, суд також звертає увагу Комісії, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, означає те, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Suominen v. Finland» (№37801/97, п.36) вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Подібний правовий підхід застосовано у постанови Верховного Суду від 23.09.2024 по справі №520/26975/24.

З огляду на викладене та з огляду на приписи ч.2 ст.5 та ч.2 ст.9 КАС України суд вважає за необхідне надати захист праву позивача у спосіб, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, ст.ст.72-77, 90, 211, 241-244, 246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради (, м. Київ, пр-т Любомира Гузара, 7) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення комісії Київської міської ради з визначення статусу осіб, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, оформлене витягом з протоколу від 22.11.2024 №11 про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу та участника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Зобов`язати комісію Київської міської ради з визначення статусу осіб, які постраждати внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.03.2024 про надання статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з урахуванням висновків суду по даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної та ветеранської політики виконавчого органу Київської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211 грн (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Кисельова