Справа № 520/32484/24
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 липня 2025 року № 520/32484/24

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бадюкова Ю.В.,

при секретарі Андрущенко Д.В.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представників:

відповідача Гірман В.В.,

третьої особи Доніч О.В., Дженгури Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 )

до Берестинської міської ради (вул. Історична, буд. 94, м. Берестин, Харківська область, 63304, )

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Берестин-Водоканал» (вул. Шиндлера, буд. 66, м. Берестин, Харківська область, 63304, )

про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 , із позовом, в якому просить:

- визнати протиправним Рішення виконавчого комітету Красноградської міської ради від 13 червня 2023 року №305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення»;

- рішення скасувати як таке, що прийняте поза межами повноважень та у спосіб, що не відповідає Конституції та законам України.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що є споживачем послуг на централізоване водопостачання та водовідведення. Пояснює, що за надані послуги здійснює оплату в повному обсязі та у порядку передбаченому законодавством. Вважає, що прийняте Берестинською міською радою рішення щодо підвищення тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням вимог чинного законодавства. Наголошує, що відповідач змінюючи тариф для споживання мав би спочатку, з-поміж іншого, перевірити додержання виконавцем процедури формування цін на тарифи, проаналізувати бухгалтерські, фінансові та статистичні показники, річні плани, а також господарські правовідносини КП «Берестин-Водоканал» з іншими підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами-підприємцями, які вплинули на формування тарифів. Зауважує, що третя особа недобросовісно підійшла до формування зміни цін/тарифів на вказані послуги, включивши до них дані та документи, що не відповідають дійсності та суперечать меті господарської діяльності, а тому вважає оскільки включені витрати третьою особою до визначених тарифів є незаконними, то й тарифи є завищеними.

Ухвалою судді Харківського окружного адміністративного суду від 02.12.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

13.12.2024 від представника Берестинської міської ради (далі також - відповідач, міська рада) надійшов до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що твердження позивача щодо прийняття міською радою незаконного рішення щодо тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення є хибним, оскільки на момент подачі позову рішення, що оскаржується позивачем - втратило чинність згідно п. 3 рішення Виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14 вересня 2023 року № 463 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на 2024 рік» втратило чинність рішення Виконавчого Красноградської міської ради від 13.06.2023 року № 305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення».

ККП «Водоканал» було проінформовано споживачів про намір зміни тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення. Проект оскаржуваного рішення було також оприлюднено на офіційному сайті міської ради, а пояснювальну записку з обґрунтуванням зміни тарифів - у місцевому друкованому виданні «Вісті Красноградщини» № 21 від 26.05.2023 року. Письмових пропозицій, скарг та зауважень щодо розрахунків тарифів від фізичних та юридичних осіб - не надходило.

Оскаржуване позивачем рішення про встановлення тарифів приймалося вже після виходу із складу засновників Красноградської районної ради, встановлення тарифів на території Красноградської міської територіальної громади, на час прийняття рішення, відносилося до виключної компетенції виконавчого комітету міської ради, та було прийняте у межах, в порядку і в спосіб передбачений чинним законодавством України.

Вважає, що позивач наводить власні хибні розрахунки, та не вказує що оскаржуване ним рішення діяло не 6 місяців, а 3, а саме з 13.06.2023 по 14.09.2023 р., а тому сума різниці між тарифами становить не 497.15, а відповідно 248.57 грн., що не можна вважати порушенням фінансових інтересів позивача, а лише різницею яку повинен був сплатити споживач сумарно за 3 місяці в період дії нових тарифів, так як у відповідності до підпункту 5 пункту 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово- комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Вказує, що спірне рішення було прийнято у повній відповідності, на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про теплопостачання», «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», «Про житлово-комунальні послуги». Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою ХОАС від 19.12.2024 р. клопотання представника відповідача про залучення третьої особи у справі задоволено та вирішено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Берестин-Водоканал». Запропоновано третій особі у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання копії ухвали, подати до суду пояснення на адміністративний позов разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в них наведені.

25.12.2024 р. позивачем до суду надано відповідь на відзив у якому заперечив проти позиції відповідача та зазначив про те, що рішення Виконавчого Красноградської міської ради від 13.06.2023 року № 305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» втратило чинність з 01 січня 20243 року, а не з 01.07.2023. що підтверджується Рішенням відповідача № 463 від 14.09.2023 року, згідно якого саме з 01.01.2024 втратило чинність Рішення № 305.

Вважає, що твердження відповідача про відсутність скарг, зауважень та пропозицій споживачів щодо розрахунків тарифів не має значення для вирішення спору.

Зазначає, що опублікована у газеті «Вісті Красноградщини» повна інформація у обсязі, що визначений п. 3 Порядку інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обгрунтуванням такої необхідності, затвердженого наказом Мінрегіонбуду № 130 від 05.06.2018 р. відсутня.

Отже, надані позивачем розрахунки є вірними. Також підтримав свої доводи, обставини та позицію вже викладені ним у поданій позовній заяві, просив задовольнити позовні вимоги.

09.01.2025 року третьою особою - Комунальним підприємством «Берестин-Водоканал» подано письмові пояснення на адміністративний позов, у яких підтримано правову позицію, викладену у відзиві на позов відповідачем та просила відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою ХОАС від 17.03.2025 року вирішено подальший розгляд справи №520/32484/24 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання. Зобов`язано Красноградську міську раду Харківської області опублікувати оголошення про оскарження нормативно-правового акта у даній справі, у виданні, де цей акт був або мав бути офіційно оприлюднений у строк, встановлений приписами ст. 264 КАС України.

У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав та мотивів, наведених у позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву, а також у письмовій промові позивача у судових дебатах.

Представники відповідача та третьої особи у судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні з підстав недоведеності та необгрунтованості заявлених позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є споживачем послуг централізованого водопостачання та централізованого водовідведення за адресою: пров. Спортивний, 11, м. Берестин, Харківська область. Такі послуги надає позивачу Комунальне підприємство "Берестин-водоканал" Наталинської сільької ради (далі третя особа, КП "Берестин-водоканал") та є окремою юридичною особою.

Рішенням Виконавчого комітету Красноградської міської ради від 13.06.2023 року № 305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» встановлено Красноградському комунальному підприємству «Водоканал» тарифи на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення для всіх категорій споживачів на території Красноградської міської ради з 01 липня 2023 року згідно з додатком.

Відповідно до п. 3 рішення Виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14 вересня 2023 року № 463 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення на 2024 рік», втратило чинність з 01 січня 2024 року рішення виконавчого комітету від 13 червня 2023 року №305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» (зі змінами).

Прийняте рішення Виконавчого комітету Красноградської міської ради від 14 вересня 2023 року № 463 оприлюднено на офіційному веб-сайті Красноградської міської ради https://krasnograd-rada.gov.ua.

Позивач не погоджується із підвищення тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення згідно з Рішенням Виконавчого комітету Красноградської міської ради від 13.06.2023 року № 305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення», у зв`язку з чим звернувся до суду за захистом порушеного права з вимогами про визнання його протиправним та скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР від 21 травня 1997 року (далі - Закон №280/97-ВР).

Відповідно до ст. 40 Закону №280/97-ВР виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, крім повноважень, передбачених цим Законом, здійснюють й інші надані їм законом повноваження.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулює Закон України "Про житлово-комунальні послуги" №2189-VIII від 09.11.2017 (далі - Закон №2189-VIII).

Підпунктом 2 пункту 3 статті 4 Закону №2189-VIII передбачено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належать встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Водночас судом встановлено, що оскаржуване рішення втратило чинність з 01 січня 2024 року.

Отже, на момент подання позивачем позовної заяви та розгляду справи судом першої інстанції, спірне рішення від 13.06.2023 року № 305 втратило чинність, на підставі іншого рішення відповідача від 14 вересня 2023 року № 463.

У рішенні Конституційного Суду України від 03 жовтня 1997 року № 4-зп надано роз`яснення стосовно порядку набрання чинності нормативно-правовими актами та зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному; звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього; загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori - «наступний закон скасовує попередній».

Отже, одна норма може спричиняти недійсність іншої; в цьому випадку «недійсна» норма втрачає чинність остаточно, вона залишається нечинною навіть після втрати чинності норми, яка її «витіснила».

Крім того, чинне законодавство України не передбачає випадків поняття «відновлення» в силі нормативних актів, які у встановленому порядку втратили чинність.

Відтак, як станом на час звернення позивача до суду, так і на час прийняття рішення судом першої інстанції рішення виконавчого комітету від 13 червня 2023 року №305 «Про розгляд звернення Красноградського комунального підприємства «Водоканал» щодо встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення» (зі змінами) було нечинним.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин першої-третьої вищевказаної статті, її правила поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України (крім рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу), постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим;

2) законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

При цьому, приписами частини другої статті 265 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Таким чином, процесуальним законодавством регламентовано порядок втрати чинності нормативно-правового акту в разі визнання його протиправним, а саме: з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Зважаючи на такі приписи законодавства, нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням.

Отже, положення процесуального законодавства містять імперативне положення, яким по суті визначено повноваження суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування нормативно-правового акту та яке передбачає, що відповідний нормативно-правовий акт може бути визнаний нечинним відповідним рішенням суду лише з моменту набрання ним законної сили.

З огляду на вищевказане імперативне положення Кодексу адміністративного судочинства України суд не наділений повноваженням визнання нормативно-правового акту нечинним з моменту його прийняття, зокрема, й з огляду на те, що останнє може порушувати принцип правової визначеності.

При цьому суд наголошує, що юридичний спір має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Конституційний Суд України в пп.3.6 п.3 Рішення від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)) зазначив, що системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

У вказаній справі Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом. Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Водночас судом встановлено, що спірне рішення від 13.06.2023 року № 305 втратило чинність, на підставі іншого рішення відповідача від 14 вересня 2023 року № 463.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 826/24498/15, від 23.03.2023 р. у справі № 640/6699/20, від 10 вересня 2024 року у справі №160/7809/19.

Отже, з урахуванням того, що позивач не змінив предмету позову, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача через втрату чинності оспорюваним рішенням відповідача.

Щодо обраного способу захисту порушених прав позивача, суд зазначає таке.

За змістом ч. 9 ст. 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування нормативно-правого акта, що прийнятий поза межами повноважень та у спосіб, що не відповідає Конституції та законам України котрий, окрім того, вже був нечинним.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у тому числі й рішення органу місцевого самоврядування, що є предметом цього спору.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи -позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відтак, позивачем обрано невірний спосіб захисту прав, що зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 15 серпня 2019 р. у справі № 1340/4630/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України та КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов`язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

У пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» ЄСПЛ зазначив, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Стаття 13 Конвенції, крім іншого визначає те, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Констатація порушення прав фізичної особи внаслідок дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень без зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, не призводить до захисту порушених прав, оскільки не передбачає способу чи механізму їх відновлення, що суперечить меті адміністративного судочинства, а саме ефективному захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як йшлося вище, "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції можливий за наявності двох обов`язкових умов: забезпечення поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Відсутність бажаного результату виключає можливість визначення ефективності правового захисту, оскільки бажаний результат встановлює межі (кінцеву мету) правового захисту, який полягає у використанні передбачених законом можливостей для поновлення порушеного, визнання невизнаного, чи присудження оспорюваного права саме в цих межах.

Одночасно суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Окрім того, відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Враховуючи викладене, суд вважає вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Берестинської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комунальне підприємство «Берестин-Водоканал» про визнання протиправним та скасування рішення залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 28.07.2025 р.

Суддя Бадюков Ю.В.