Справа № 440/6165/24
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.Б. Головко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2025 р. Справа № 440/6165/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2025, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/6165/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - відповідач, ГУ Нв Полтавській області), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 01.05.2020 року по 20.04.2024 року з урахуванням положень пункту 1 статті 117 Кодексу законів про працю України за шість місяців;

- зобов`язати здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 01.05.2020 року по 20.04.2024 року з урахуванням дати набрання чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", від 01.07.2022 №2352-ІХ, 19.07.2022, що регулюються редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України до та після внесення змін вказаним Законом, виходячи з розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача на загальну суму 736767,76 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення його позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.01.2023 по справі № 440/4476/22 зобов`язано ГУНП в Полтавській області перерахувати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби з урахуванням індексації грошового забезпечення, розрахованої на підставі положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 та здійснити виплату суми перерахунку з урахуванням проведених виплат; зобов`язано нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017 та грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (12 та 13 років), а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. 10 лютого 2023 року на картковий рахунок поззивача надійшли кошти на виконання вищевказаного судового рішення у сумі 55783,81 грн. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2023, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2024 у справі № 440/10077/23 зобов`язано ГУНП в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі № 440/4476/22. Так, лише 20 квітня 2024 року на картковий рахунок позивача надійшли кошти на виконання вищевказаного судового рішення у сумі 12473,40 грн. Загальна сума коштів, виплачена ГУНП в Полтавській області на виконання рішень судів у справах № 440/4476/22 та № 440/10077/23 складає 68257,21 грн. Таким чином, остаточний розрахунок при звільненні позивача зі служби в поліції здійснений відповідачем 20 квітня 2024 року. Враховуючи викладене, у ГУНП в Полтавській області з`явився обов`язок для виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України. Вказує, що загальна сума середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з 01.05.2020 по 20.04.2024 становить 601279,20 грн (із правом зменшення останньої) + 135844,56 грн = 736767,76 грн (сімсот тридцять шість тисяч сімсот шістдесят сім гривень сімдесят шість копійок). До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 у справі №440/6165/24- без змін.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу на посадах в Головному управлінні Національної поліції в Полтавській області з 07.11.2015 року по 30.04.2020 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 року у справі №440/4476/22 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення недоплаченої частини одноразової грошової допомоги, невиплаченої суми індексації грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористані дні відпустки задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у не врахуванні індексації грошового забезпечення при здійсненні виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області перерахувати позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби з урахуванням індексації грошового забезпечення, розрахованої на підставі положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, та здійснити виплату суми перерахунку з урахуванням проведених виплат.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 31.10.2017.

Визнано протиправними дії Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (12 та 13 років), а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (12 та 13 років), а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

10.02.2023 року на виконання рішення суду від 14.07.2022 у справі № 440/4476/22 ОСОБА_1 нарахована та виплачена сума 55783,81 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 року у справі 440/2329/23 стягнуто з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з органів Національної поліції за період з моменту звільнення до проведення виплати грошової компенсації на виконання рішення суду № 440/4476/22 - 10.02.2023, в розмірі 37 045,03 грн. з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 07.11.2015 по 30.10.2017.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2023 року у справі 440/2329/23 набрало законної сили 13.11.2023 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №440/10077/23 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22.

Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22.

20.04.2024 року на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №440/10077/23 ОСОБА_1 нарахована та виплачена сума 12473,40 грн.

Вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виплати грошового забезпечення при розрахунку при звільненні за період з 01.05.2020 року по 20.04.2024, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що повторне стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку виплати всіх сум при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України за період з 01.05.2020 року по 10.02.2023 року призведе до застосування до відповідача подвійної відповідальності за одне і теж порушення. З приводу періоду затримки розрахунку при звільненні з 11.02.2023 року по 20.04.2024 року суд першої інстанції зазначив, що відповідно до статті 117 КЗпП України, чинної на час виникнення цих правовідносин стягнення з роботодавця середнього заробітку за період більш як шість місяців чинним законом не передбачено.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 2 ст.116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України (в редакції, до внесення змін Законом №2352-IX від 01.07.2022) встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 28.04.2020 року № 180 о/с позивач звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 частини 1 статті 77 через хворобу з 30.04.2020 року.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №440/10077/23 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22 та зобов`язано Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22.

20.04.2024 року на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №440/10077/23 ОСОБА_1 нарахована та виплачена сума 12473,40 грн.

Спір у даній справі виник щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні, а саме грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів.

Покликаючись на те, що вказана компенсація не була виплачена при звільненні, а лише після тривалої затримки, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період затримки з 01.05.2020 року по 20.04.2024.

Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду, за який позивачу належить виплата середнього заробітку, було внесено зміни до статті 117 КЗпП України, яка визначає загальні умови відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Питання застосування статті 117 КЗпП України до подібних триваючих правовідносин вже вирішувалося Верховним Судом.

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову від 06 грудня 2024 року у справі №440/6856/22, в якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом № 2352-IX 19 липня 2022 року положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону № 3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції № 3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість пропорційного зменшення середнього заробітку, на правовідносини, які регулюються статтею 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Верховний Суд звернув увагу на те, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 КЗпП України в редакції Закону від 20 грудня 2005 року № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і з метою уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах. Необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

З прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 КЗпП України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

Таким чином, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22 належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП, щодо періоду, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Обставини невиконання відповідачем вимог статті 116 КЗпП України підтверджені рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.10.2023 року у справі №440/10077/23.

На виконання вказаного судового рішення відповідач провів розрахунок з позивачем 20.04.2024.

Разом з цим, невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку.

Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, позивач має право на отримання відшкодування за затримку остаточного розрахунку при звільненні, починаючи наступного дня після звільнення по день фактичного розрахунку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є протиправною, а вимоги позивача про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статті 116 КЗпП України ґрунтуються на нормах закону.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Спірний період стягнення середнього заробітку (грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів) у цій справі охоплюється періодом з 01.05.2020 (перший день після виключення зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення) до 20.04.2024 (дата виплати грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів), який умовно варто поділити на дві частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього.

Період з 01.05.2020 року до 18.07.2022 року регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців.

Період з 19.07.2022 року до 20.04.2024 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ), яка передбачає обмеження виплати такому працівнику шістьма місяцями.

Тож, у спорах про нарахування та виплату середнього заробітку належить ураховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їхнє виконання підлягає встановленню, зокрема: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат. А також належить ураховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику.

Такий підхід узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15 лютого 2024 року в справі №420/11416/23, від 10 квітня 2024 року в справі №360/380/23, від 30 квітня 2024 року в справі №560/6962/23, від 23 травня 2024 року в справі №580/9003/23 та багато інших.

Колегія суддів також наголошує, що застосована правова позиція суду апеляційної інстанції першочергово повинна ґрунтуватися на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни.

Відповідне питання було предметом розгляду Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (постанова від 06 грудня 2024 року в справі №440/6856/22) і сформовано висновок.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22 належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП, щодо періоду, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Спірний період щодо виплати позивачу грошових коштів у сумі 12473,40 грн тривав з 01.05.2020 (наступний день за датою звільнення позивача) до 20.04.2024 (дня, коли на виконання рішення суду у справі №440/10077/23 на користь позивача виплачено кошти), тобто охоплюється період, який виник, як до, так і після 19 липня 2022 року.

Колегія суддів вважає правильним застосування положення статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ (без обмеження строком виплати у шість місяців, але із застосуванням принципу співмірності), і після цього (обмеження виплати шістьма місяцями, але без застосування принципу співмірності).

За змістом статті 117 КЗпП України обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки проведення остаточного розрахунку покладено саме на орган, який виносить рішення по суті спору, тобто в цьому випадку - на суд.

Щодо здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то колегія суддів зазначає, що вирішення питання про виплату середнього заробітку з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 (далі по тексту - Порядок №100), чинність якої згідно з пунктом 2 поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі по тексту - Порядок №100, у відповідній редакції).

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 встановлено, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Відповідно до довідки №222/115/29/10/01-2022 від 10.02.2022 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 середньоденний розмір грошового забезпечення становить 742, 32 грн (а.с. 19-20).

Період затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2020 по 18.07.2022 становить 808 днів, а з 19.07.2022 по 19.01.2023 - 184 дні (шість місяців відповідно до ст. 117 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022).

З наявної в матеріалах справи довідки №222/115/29/10/01-2022 від 10.02.2022 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 встановлено, що у квітні 2020 позивачу було нараховано грошове забезпечення в сумі 18 577, 97 грн. (а.с. 19).

Недоплачена сума грошової компенсації при звільненні складає 12473,40 грн.

Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 0,05 =33051, 37грн/599 794, 56 грн (сума виплаченого грошового забезпечення (18 577, 97 грн.+12473,40 грн.) / середній заробіток за весь час затримки розрахунку (742, 32 грн.*808 днів)).

Водночас, необхідно врахувати, що на кількість днів затримки розрахунку при звільненні вплинув той факт, що із позовною заявою щодо визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області, що полягає у невиплаті ОСОБА_1 грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб при виплаті грошових коштів на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22 та зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22 позивач звернувся до суду у липні 2023 року (ухвала про відкриття провадження від 24.07.2023), тобто через три роки після звільнення, а після вирішення спору, відповідач у строк менше трьох місяців з дня набрання законної сили рішенням суду, нарахував та виплатив позивачу кошти на виконання рішення суду у справі №440/4476/22.

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням конкретних критеріїв та обставин справи, які мають юридичне значення, суд за період до 18.07.2022 може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того чи задовольняє він позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Водночас, зменшення розміру відшкодування є правом, а не обов`язком суду.

З урахуванням зазначеного, враховуючи зазначені вище обставини, встановлені судом, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, обставини, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачу виплат за період з 01.05.2020 по 18.07.2022 в сумі 29 989, 72 грн. (742, 32 грн.*808 днів календарних днів * 0,05).

За період затримки розрахунку з 19.07.2022 по 19.01.2023 (184 дні) на користь позивача підлягають стягненню кошти у розмірі 136 586, 88 грн. (742, 32 грн * 184 грн).

Загальний розмір коштів, що підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 за весь період затримки розрахунку при звільненні (до 20.04.2024) становить 166 576, 60 грн (29 989, 72 грн. грн + 136 586, 88 грн.).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 01.05.2020 року по 20.04.2024 року та зобов`язання здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 01.05.2020 року по 20.04.2024 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 166 576, 60 грн.

Висновок суду першої інстанції, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні та невчасній виплаті усіх належних позивачу сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні неможливе подвійне стягнення середнього заробітку по ст. 117 КЗпП України, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату, колегія суддів вважає помилковими.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач провів несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні на суму 55783,81 грн щодо виплати йому частини одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (12 та 13 років), а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки, індексації грошового забезпечення за період 07.11.2015 по 31.10.2017, що підтверджено судовим рішенням у справі №№440/4476/22.

За наслідками вказаного порушення судом у справі №440/2329/23, керуючись статтею 117 КЗпП України, стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з органів Національної поліції за період з моменту звільнення до проведення виплати грошової компенсації на виконання рішення суду № 440/4476/22 - 10.02.2023, в розмірі 37 045,03 грн.

Також відповідач провів несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні на суму 12473,40 грн щодо виплати йому грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22, що підтверджено судовим рішенням у справі №440/10077/23.

За допущене порушення позивач у межах цієї справи просить стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасну виплату грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22.

Суд звертає увагу, що кожне з наведених порушень (несвоєчасна виплата частини одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної оплачуваної відпустки за 2018 рік та щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж служби (12 та 13 років), а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2020 роки, індексації грошового забезпечення за період 07.11.2015 по 31.10.2017 на суму 55783,81 грн та несвоєчасна виплата грошової компенсації податку з доходів фізичних осіб на суму, що була виплачена на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.07.2023 у справі №440/4476/22 на суму 12473,40 грн) є самостійним порушенням трудових прав працівника, які мають різний предмет, підставу та наслідки, що унеможливлює зменшення відповідальності за одним із цих порушень шляхом врахування відповідальності за інше.

Кожне з цих порушень породжує окрему відповідальність відповідно до статті 117 КЗпП України, яка передбачає компенсацію у вигляді середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум, незалежно від періоду чи суб`єктного складу. Отже, висновок суду першої інстанції про наявність подвійного стягнення середнього заробітку за один і той самий період є помилковим, оскільки йдеться про реалізацію працівником права на повне відшкодування шкоди, спричиненої різними формами бездіяльності роботодавця.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17.07.2025 у справі №160/18656/24, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.05.2025 по справі № 440/6165/24 скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Полтавській області щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 01.05.2020 року по 20.04.2024 року.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Полтавській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні зі служби в поліції з 01.05.2020 року по 20.04.2024 року у розмірі 166 576, 60 грн (сто шістьдест шість тисяч п`ятьсот сімдесят шість грн, 60 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.С. Чалий З.Г. Подобайло