Справа № 320/41154/23
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Головенко О.Д.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року Справа № 320/41154/23

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:?

Головуючого судді Епель О.В.,?

суддів:? Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,?

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Ради національної безпеки і оборони України

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Ради національної безпеки і оборони України (далі - Відповідач) в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», введене в дію Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)"» в частині п. 1 додатку № 1 про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначено про те, що включення її до переліку осіб, відносно яких застосовані санкції, є безпідставним та не ґрунтується на положеннях міжнародного та національного законодавства України, оскільки законним шляхом не доведено порушення національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, здійснення терористичної діяльності, порушення прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

Позивачка стверджувала, що Відповідач не мав законної підстави для застосування до неї санкцій, оскільки вона не належить до числа суб`єктів, щодо яких можуть бути застосовані санкції, а з тексту оспорюваного рішення РНБО України не вбачається, до якої з категорій суб`єктів, щодо яких Закон України «Про санкції» дозволяє застосовувати обмежувальні заходи (санкції), було віднесено позивачку під час прийняття рішення РНБО України від 12.05.2023.

Крім того, ОСОБА_1 акцентувала увагу на тому, що оскаржуване рішення не містить мотивів, з яких виходив суб`єкт його прийняття, та підстав, з яких застосовано санкції, а пропозиції СБУ щодо застосування до неї обмежувальних заходів (санкцій) не були достатніми для прийняття РНБО оскаржуваного рішення.

Також Позивачка зазначала, що спірне рішення РНБО України не можна вважати законним, адже воно містить формулювання, не передбачені Законом України «Про санкції».

2. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, що позбавляє суд можливості задовольнити позов.

При цьому, суд акцентував увагу на тому, що обов`язковою умовою для набуття законної сили рішеннями Ради національної безпеки і оборони України, є введення їх в дію відповідними указами Президента України. Відтак, саме по собі рішення РНБО без застосування встановленої процедури набуття ним юридичної сили не створює для Позивачки правових наслідків, не змінює стану суб`єктивних прав, з огляду на що, не впливає на її обов`язки.

3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивачка подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов - задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення РНБО України в частині, що стосується застосування санкцій до ОСОБА_1 , прийняте протиправно та безпідставно, оскільки Позивачка не є суб`єктом застосування санкцій за Законом України «Про санкції».

При цьому Позивачка стверджує, що РНБО України має адміністративну процесуальну правосуб?єктність відповідно до статті 43 КАС України та реалізував свої повноваження як суб`єкт владних повноважень, а відтак є належним Відповідачем.

Крім того, Апелянтка наполягає на тому, що нею правильно обрано спосіб захисту порушеного права, відповідно до вимог статті 5 КАС України.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 також посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені зокрема у постановах від 23 грудня 2021 року у справі № 480/4737/19, від 08.02.2022 у справі № 160/6762/21

Також Апелянтка посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки судом не було розглянуто її клопотання про витребування доказів, а отже порушено принцип змагальності сторін.

При цьому, Лебедєва стверджує, що зі змісту оспорюваного рішення РНБО України від 12.05.2023 не видається за можливе встановити мотиви та підстави застосування до неї санкцій, передбачених статтею 3 Закону України «Про санкції».

Разом з тим, Апелянтка посилається на втручання РНБО у її право на мирне володіння майном, яке є незаконним та непропорційним.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2024 та від 02.06.2025 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

5. У строк, встановлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

6. Від Відповідача надійшли письмові пояснення у яких він зазначає, зокрема, що рішення Ради національної безпеки і оборони України, у тому числі про застосування персональних санкцій, само собою, без уведення його в дію відповідним указом Президента України, не є обов?язковим до виконання органами виконавчої влади, а тому не спричиняє виникнення будь-яких прав і обов?язків осіб чи суб?єктів владних повноважень.

Також Відповідач акцентує увагу на тому, що у провадженні Верховного Суду (як суду першої інстанції) перебуває справа № 990/152/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», за яким застосовані персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції).

7. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

8. Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та має паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Солом`янським РВ ГУДМС України в м. Києві 03.09.2015 та є кінцевим бенефіціарним власником ряду суб`єктів господарювання, які здійснюють свою господарську діяльність в Україні.

Позивачка зазначає, що після початку 24.02.2022 збройної агресії російської федерації проти України, Департамент захисту національної державності Служби безпеки України почав перевіряти господарські відносини суб`єктів господарювання України на предмет взаємодії з державою-агресором.

02.05.2022 старшим оперуповноваженим Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України було складено на направлено до Київської міської прокуратури рапорт про виявлення ознак вчинення кримінального правопорушення. Суть рапорту полягала у повідомленні про можливу причетність колишнього Міністра оборони України ОСОБА_2 та його дочки ОСОБА_1 до механізму фінансування дій, спрямованих на повалення конституційного ладу та зміни меж території України.

06.05.2022 було зареєстроване кримінальне провадження № 0000178 за фактом передачі службовими особами ряду суб`єктів господарювання матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора.

24.10.2022 було складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 110-2 Кримінального кодексу України.

05.05.2023 листом № 4/597дск, Служба безпеки України внесла на розгляд Ради національної безпеки і оборони України пропозиції щодо застосування до ОСОБА_1 персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій).

12.05.2023 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», в якому вирішила, зокрема: підтримати внесені Службою безпеки України пропозиції щодо застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій) (п. 1); застосувати персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), зокрема, до фізичних осіб згідно з додатком № 1 (п. 2).

Так, згідно п. 1 додатку № 1 до рішення РНБО України від 12.05.2023, до ОСОБА_1 , як фізичної особи застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції) строком на 10 років, а саме:

1. блокування активів - тимчасове позбавлення права користуватися та розпоряджатися активами, що належать фізичній або юридичній особі, а також активами, щодо яких така особа може прямо чи опосередковано (через інших фізичних або юридичних осіб) вчиняти дії, тотожні за змістом здійсненню права розпорядження ними;

2. обмеження торговельних операцій (повне припинення);

3. обмеження, часткове чи повне припинення транзиту ресурсів, польотів та перевезень територією України (повне припинення);

4. запобігання виведенню капіталів за межі України;

5. зупинення виконання економічних та фінансових зобов`язань;

6. анулювання або зупинення ліцензій та інших дозволів, одержання (наявність) яких є умовою для здійснення певного виду діяльності, зокрема, анулювання чи зупинення дії спеціальних дозволів на користування надрами;

7. заборона участі у приватизації, оренді державного майна резидентами іноземної держави та особами, які прямо чи опосередковано контролюються резидентами іноземної держави або діють в їх інтересах;

8. заборона або обмеження заходження іноземних невійськових суден та військових кораблів до територіального моря України, її внутрішніх вод, портів та повітряних суден до повітряного простору України або здійснення посадки на території України (повна заборона);

9. заборона передання технологій, прав на об`єкти права інтелектуальної власності;

10. позбавлення державних нагород України, інших форм відзначення;

11. заборона на набуття у власність земельних ділянок.

Рішення РНБО України від 12.05.2023 було введене в дію Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 "Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)"», який набрав чинності 16.05.2023 з дня його опублікування в офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 97.

9. Позивачка вважає, що рішення РНБО України від 12.05.2023 в частині п. 1 Додатку № 1 є незаконним та підлягає скасуванню, а відтак звернулася до суду з цим позовом.

10. Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 106 Конституції України, Президент України забезпечує державну незалежність, національну безпеку і правонаступництво держави.

Згідно з абзацом 3 пункту 31 статті 106 Конституції України, Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Статтею 107 Основного Закону України встановлено, що органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України, який координує і контролює діяльність органів виконавчої влади у сфері національної безпеки і оборони, є Рада національної безпеки і оборони України.

Рішення РНБО вводяться в дію указами Президента України.

Компетенція та функції РНБО визначаються законом.

Правові засади організації та діяльності РНБО, її склад, структуру, компетенцію і функції визначає Закон України «Про Раду національної безпеки і оборони України».

Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що РНБО, відповідно до Конституції України, є координаційним органом з питань національної безпеки і оборони при Президентові України.

Згідно з статтею 3 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України», однією із функцій РНБО є внесення пропозицій Президентові України щодо реалізації засад внутрішньої і зовнішньої політики у сфері національної безпеки і оборони.

Відповідно до функцій, визначених цим Законом, РНБО розробляє та розглядає на своїх засіданнях питання, які, відповідно до Конституції та законів України, Стратегії національної безпеки України, Воєнної доктрини України, належать до сфери національної безпеки і оборони, та подає пропозиції Президентові України, приймає рішення щодо, зокрема, заходів політичного, економічного, соціального, воєнного, науково-технологічного, екологічного, інформаційного та іншого характеру відповідно до масштабу потенційних та реальних загроз національним інтересам України (абзац сьомого пункту 1 частини першої статті 4 Закону).

При цьому, за змістом частини 1 статті 5, частини 1 статті 6, частини 4 статті 10 зазначеного Закону вбачається, що головою РНБО є Президент України.

Персональний склад РНБО формує Президент України.

Прийняті рішення вводяться в дію указами Президента України.

Рішення РНБО, введені в дію указами Президента України, є обов`язковими до виконання органами виконавчої влади.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно з частиною 3 статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Водночас, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Висновки суду апеляційної інстанції.

11. Системний аналіз наведених правових норм дозволяє стверджувати, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, предметна підсудність яких визначена ст.19 КАС України.

12. Питання тлумачення поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, неодноразово було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду, якою було викладено висновок, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Вказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладено, зокрема в постановах від 22 березня 2018 року у справі №9901/135/18, від 10 травня 2018 року у справі №800/227/17, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, від 16 січня 2020 року у справі №9901/342/19, від 05 листопада 2020 року у справі №9901/147/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 9901/302/21.

13. Положення статті 170 КАС України підлягають застосуванню також у випадку, якщо заявлені позивачем до адміністративного суду вимоги не підлягають судовому розгляду, як такі.

14. Переглядаючи рішення суду першої інстанції з урахуванням вищевикладеного та доводів учасників справи, колегія суддів відзначає, що спірним у цій справі є рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» ( в частині), введене в дію Указом Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 .

15. Разом з тим, апеляційний суд наголошує, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України). Тобто предметом спору в адміністративній справі може бути не будь-яке рішення, а тільки нормативно-правовий акт чи акт індивідуальної дії.

Нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (п.18 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

16. У свою чергу апеляційний суд зазначає, що рішення РНБО набуває правового значення виключно та лише після введення його в дію указом Президента України і до цього не набуває юридичного значення ані нормативно-правового акту, ані індивідуального акту у розумінні КАС України.

17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 січня 2021 року у справі №9901/405/19 виклала висновок, що таке формулювання як «введення в дію» та, більш того, необхідність видання із цього приводу спеціального акта - указу Президента, означає, по-перше, що без таких дій Президента рішення РНБО саме собою чинності не набирає; по-друге, що Президент має дискрецію у питанні введення чи не введення такого рішення в дію, видання чи не видання відповідного указу. Необхідність розсуду з боку Президента при реалізації цього повноваження й означає здійснення ним аналітичної діяльності у вигляді оцінки доцільності, законності й обґрунтованості прийняття такого рішення.

18. З наведеного можна дійти висновку з приводу того, що набуття правового значення рішенням РНБО після введення його в дію указом Президента України, який відповідно до викладених вище приписів частини першої статті 5 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» є головою РНБО, тобто визначені у рішенні РНБО санкції, фактично застосовуються указом Президента України, оскарження якого є належним способом захисту права особи, щодо якої застосовано санкції.

19. Таким чином викладені обставини свідчать про неможливість оскарження саме рішення Ради національної безпеки і оборони України до суду як окремо, шляхом звернення до суду, так і шляхом заявлення окремої позовної вимоги, оскільки з огляду на викладені вище приписи законодавчих норм, воно не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні приписів пункту 1 частини першої статті 19 КАС України і відповідно не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, щодо якої застосовано санкції, що не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 280/5208/21.

20. Відтак, колегія суддів зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо розгляду цього спору по суті за наявності підстав для відмови у відкритті провадження, оскільки такий спір не підсудний суду адміністративної юрисдикції.

21. З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає необґрунтованим та не приймає до уваги доводи Апелянтки про те, що спірне рішення прийнято РНБО, який суб`єктом владних повноважень. Так, як відзначалося вище, РНБО дійсно реалізувало свої повноваження і прийняло рішення, втім предметом розгляду адміністративним судом може бути не будь-яке рішення, а визначене ч.1 ст.19 КАС України. Само по собі рішення РНБО без його введення в дію у відповідності до процедури, визначеної статтею 10 Закону України «Про раду національної безпеки і оборони України» не несе будь-яких юридичних наслідків, а відтак не породжує й правовідносин, у яких виникає публічно-правовий спір, за результатом вирішення якого може бути ухвалене судове рішення, яке відповідало б завданню адміністративного судочинства. Відповідно до ст.107 Конституції України РНБО є тільки координаційним органом при Президентові України і введення у дію його рішень належить виключно до його дискреційних повноважень.

22. Принагідно, колегія суддів відзначає, що у провадженні Верховного Суду (як суду першої інстанції) перебуває справа № 990/152/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до Президента України Зеленського В.О., у якій позивачка просить визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 12.05.2023 № 279/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 12.05.2023 «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що є належним способом захисту прав Позивачки.

23. Посилання ОСОБА_1 на те, що РНБО має адміністративну процесуальну правосуб`єктність та наділена повноваженнями щодо представництва в судах колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі обставини не є спірними та не спростовують викладених вище висновків суду.

24. Також апеляційний суд не надає оцінку доводам Апелянтки щодо відсутності правових підстав для застосування до неї санкцій як до особи, яка не є іноземцем та не здійснює терористичну діяльність, а також посилання на порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині нерозгляду її клопотання про витребування доказів, втручання у здійснення права на мирне володіння майном з огляду на викладені вище висновки суду щодо предметної підсудності.

25. Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів також приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

26. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду. Водночас, колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому та є підставою для його скасування та закриття провадження у справі з підстав п.1 ч.1 ст.238 КАС України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно до ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

27.Таким чином, апеляційні скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року - скасуванню, а провадження - закриттю.

Керуючись статтями 238, 309, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2024 року - скасувати та ухвалити постанову, якою провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ради національної безпеки і оборони України про визнання протиправним та скасування рішення- закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 22 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.В. Карпушова

Є.І. Мєзєнцев