Справа № 185/6721/25
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2025 року м. Дніпросправа № 185/6721/25

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

секретарі судового засідання Жмуренко В.В.,

за участі представника позивача Барабаш Л.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Голіцина О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Голіцина Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року в адміністративній справі №185/6721/25 (головуючий суддя I-ї інстанції - Юдіна С.Г.) за позовом Відділу №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання особи та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України громадянина російської федерації, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 18.06.2025 року звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області із адміністративним позовом до громадянина рф ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

В обґрунтування позову зазначено, що громадянин рф ОСОБА_1 прибув на територію України в 2006 році за паспортом рф НОМЕР_1 , виданим 19.11.2002 року. З 2006 року територію України не покидав, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався. Втративши підстави для подальшого перебування на території України, відповідач ухилився від виїзду з України. Рішення Павлоградського відділу ДМС 15.10.2022 року №18 про примусове повернення до країни походження або третьої країни, яким зобов`язано відповідача залишити територію України у термін до 12.11.2022 року не виконав. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2023 року ОСОБА_2 примусово видворено за межі України задоволені. Відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства. Позивач просив затримати відповідача та помістити його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на 6 місяців з метою ідентифікації та забезпечення видворення.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року позов задоволено.

Затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України, громадянина російської федерації ОСОБА_1 строком на шість місяців, тобто до 17.12.2025 року з метою ідентифікації та забезпечення видворення з території України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано те, що повернення відповідача до рф становить загрозу його життю та безпеці через політичні переслідування у зв`язку з позицією щодо війни в Україні, а також не враховано воєнний стан, який унеможливлює безпечне повернення до країни походження. Суд також не дослідив можливості легалізації перебування ОСОБА_1 в Україні через подання заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, судом не обґрунтовано, чому затримання ОСОБА_3 на строк шість місяців є необхідним та пропорційним, як того вимагає стаття 289 КАС України. Відсутність аналізу альтернативних заходів (взяття на поруки чи внесення застави) свідчить про порушення принципу пропорційності. З посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Вінтерверп проти Нідерландів», зазначає, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб. Відповідач проживає в Україні більше 19 років, що свідчить про його інтеграцію в українське суспільство, в тому числі знає українську мову. Вважає, що на теперішній час затримання та перебування відповідача у пункті тимчасового перебування іноземців з метою ідентифікації та забезпечення видворення є не доцільним, оскільки особа ідентифікована за паспортом рф, а позивачем не наведено достатніх та належних підстав для затримання відповідача.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив вимоги скарги залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач та представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник позивача просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, встановила наступне.

Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин рф, місце народження д.Камаган Курганської області, рф, документований паспортом рф № НОМЕР_1 , який виданий 19.11.2002 року Юрагмишським РВВС Курганської області.

Відповідач прибув на територію України у 2006 році по приватних справах та з того часу територію України не покидав. Відповідач не здійснив дій на легалізацію свого перебування в Україні, до органів міграційної служби для оформлення свого законного перебування на території України не звертався, довідки на тимчасове або постійне перебування в Україні не отримував, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не звертався, інформація щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відсутня.

Вказані обставини відповідачем не заперечуються та не спростовано.

Відділом у м.Павлограді Управління СБУ у Дніпропетровській області 15.10.2022 року поінформовано Павлоградський РВМ ГУ ДМС у Дніпропетровській області про порушення ОСОБА_1 вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

ГУ ДМС у Дніпропетровській області відносно громадяна рф ОСОБА_1 складено протокол серії ПР МДН №004218 від 15.10.2022 року про скоєння відповідачем правопорушення, передбачено ч.1 ст.203 КУпАП. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення 15.10.2022 року прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_4 у вигляді штрафу розміром 1700 грн. (а.с.13-14, 34-35).

Вказана постанова відповідачем не оскаржувалась, штраф сплачено.

На підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 15.10.2022 року прийнято рішення №18 про примусове повернення в країну походження, яким ОСОБА_1 зобов`язано залишити територію України у термін до 12.11.2022 року. Відповідач з вказаним рішенням ознайомлений, що підтверджується його особистим підписом (а.с.18-20).

Але у зазначений в рішенні строк, а саме до 12.11.2022 року відповідач не виїхав за межі території України, тобто рішення ГУ ДМС не виконав.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2023 року у справі №185/10666/22 ухвалено примусове видворення ОСОБА_1 за межі України (а.с.15-17).

Вказане рішення відповідачем не оскаржено та набрало законної сили.

Павлоградським відділом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області за фактом порушення строку перебування в Україні відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МДН №007053 від 17.06.2025 року про скоєння відповідачем правопорушення, передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП. За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення 17.6.2025 року прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_4 у вигляді штрафу розміром 1700 грн. (а.с.27, 28).

Згідно із протоколом про адміністративне затримання №МДН 000194 від 17.06.2025 року у вказаний день о 14 год. 44 хв. відповідача затримано для встановлення особи (а.с.26).

Павлоградським відділом ГУ ДМС у Дніпропетровській області 17.06.2025 року прийнято рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина рф ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення (а.с.29).

У зв`язку з наведеним вище, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені статтею 289 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із частиною 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжений, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.

Як зазначалось вище, ОСОБА_1 прибув на територію України у 2006 році по приватних справах та з того часу територію України не покидав. Відповідач не здійснив дій на легалізацію свого перебування в Україні, до органів міграційної служби для оформлення свого законного перебування на території України не звертався, довідки на тимчасове або постійне перебування в Україні не отримував, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не звертався, інформація щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, на час розгляду справи судом як першої так і апеляційної інстанцій, відсутня. Відповідач притягувався до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства.

Відтак, ОСОБА_1 незаконно перебуває на території України з 2006 року.

Вказані обставини в апеляційній скарзі не заперечуються та не спростовано.

Відповідач з рішенням Павлоградського відділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №18 від 15.10.2022 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни ознайомлений, рішення в судовому порядку не оскаржував, але у зазначений строк, а саме до 12.11.2022 року не виїхав за межі території України, тобто вищезазначене рішення не виконав, а тому суд вважає, що відповідач ухиляється від виїзду за межі України та знаходиться на території України без законних на те підстав і добровільно територію України не покине.

Посилання відповідача та його представника на воєнний стан в Україні, у зв`язку із чим існують значні обмеження на перетин державного кордону та неможливість виїхати до Румунії чи Молдови, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки відповідачем не надано суду доказів будь-яких спроб чи намагань виконати рішення про примусове повернення до країни походження та покинути територію України у встановлений строк та до часу його затримання через кордон України із вказаними державами, а в тому числі і через Біларусь.

Крім того, саме з метою забезпечення примусового видворення відповідача, який самостійно не може або не бажає виконати рішення про примусове повернення до країни походження, і існую інститут затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідач та представник відповідача в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційної інстанції пояснили, що повернення відповідача до рф становить загрозу його життю та безпеці через політичні переслідування у зв`язку з позицією відповідача щодо війни в Україні.

Натомість, відповідачем та його представником ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій не надано доказів на підтвердження вказаних обставин, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідач залишав країну свого національного походження у 2006 році у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань в розумінні ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», або обставин, які б викликали такі побоювання у відповідача у зв`язку з його позицією щодо війни в Україні після лютого 2022 року.

Представником позивача до апеляційного суду надано лист Миколаївського ПТПІ, згідно якого ОСОБА_1 14.07.2025 року звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч.8 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове видворення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказана вище заява подана ОСОБА_1 після прийняття судом першої інстанції рішення у даній справи, на теперішній час вказана заява ГУ ДМС в Одеській області не розглянута, рішення вказаним органом не прийнято.

Тобто, як на час ухвалення судом першої інстанції рішення, так і на теперішній час відповідач не має статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, нормами чинного законодавства передбачено, що у разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

За наявності умов, за яких неможливо прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути подовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Враховуючи те, що на час розгляду справи рішення міграційного органу за вказаною вище заявою відсутнє, то, відповідно, наявні підстави для затримання ОСОБА_1 в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12.11.2020 року у справі №473/1650/20.

Посилання представника відповідача на рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Вінтерверп проти Нідерландів», апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки у вказаній справі предметом розгляду було питання затримання особи за Законом про державний нагляд за душевнохворими, що не є тотожним предмету спору у справі №208/820/24.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на відсутність в рішенні суду першої інстанції аналізу альтернативних заходів (взяття на поруки чи внесення застави), що свідчить про порушення принципу пропорційності, апеляційний суд до уваги не приймає з огляду на те, що заяв або клопотань про взяття на поруки чи внесення застави відповідачем та його представником до суду першої інстанції не подавалось.

Таких заяв або клопотань відповідачем та його представником не подано і суду апеляційної інстанції у встановлений КАС України спосіб.

Крім того, застосування до відповідача пунктів 3, 4 частини 1 статті 289 КА України не є можливим, оскільки відповідач офіційно не працевлаштований та не має коштів для внесення застави.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідачем та його представником вказані обставини не спростовано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції відповідач пояснив, що бажає жити в Україні, проте не зміг пояснити, чому з 2006 року не вживав дій для отримання документів на законне перебування на території України.

На думку колегії суддів, така пасивна поведінка відповідача свідчить про нехтування останнім як вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», так і своєю долею при перебуванні на території України.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_1 тривалий час перебуває на території України без законних підстав та відповідач не вживав будь-яких заходів для легалізації свого перебування в Україні, до органів міграційної служби для оформлення свого законного перебування на території України не звертався, довідки на тимчасове або постійне перебування в Україні не отримував, із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не звертався, інформація щодо визнання відповідача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відсутня; неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства; відсутність у відповідача легального працевлаштування в Україні та законних джерел прибутку та, як наслідок, відсутність можливості самостійно покинути територію України.

Також апеляційний суд враховує, що на теперішній час триває розгляд заяви відповідача про визнання а біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Таким чином, судом першої інстанції правильно зазначено, що Відділом №15 у місті Павлограді Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області доведено необхідність затримання відповідача та поміщення його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства строком на 6 місяців з метою забезпечення видворення, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо ідентифікації особи відповідача, апеляційний суд зазначає наступне.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

З аналізу зазначених норм вбачається, що під час вирішення адміністративного позову про затримання іноземців та осіб без громадянства з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, обов`язковому дослідженню підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

При цьому, на позивача покладено обов`язок висвітлити, які дії або заходи вживалися для ідентифікації іноземця або особи без громадянства.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що особа відповідача ідентифікована як громадянин рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження д.Камаган Курганської області, документований паспортом № НОМЕР_1 , який виданий 19.11.2002 року Юрагмишським РВВС Курганської області.

Вказане підтверджується і рішенням Павлоградського відділу ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 17.06.2025 року, яким громадянина рф ОСОБА_1 поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення примусового видворення (а.с.29).

Відтак затримання відповідача з метою ідентифікації не є підставою для такого затримання, а тому в цій частині позовні вимоги та рішення суду першої інстанції є необгрунтованими.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції у відповідності до вимог статті 317 КАС України належить змінити в його резолютивні частині.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 289, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Голіцина Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року в адміністративній справі №185/6721/25 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2025 року в адміністративній справі №185/6721/25 змінити.

В абзаці другому резолютивної частини постанови слова «з метою ідентифікації та забезпечення видворення з території України» замінити словами «з метою забезпечення видворення з території України».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 липня 2025 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко