Справа № 560/19064/24
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2025-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

24 липня 2025 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Комісія з питань надання відстрочок військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Хмельницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України , відповідно до якої, просить:

" - визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призов на військову службу під час мобілізації від 13.11.2024, в частині призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 прийняти рішення про звільнення позивача від 13.11.2024 проходження військової служби та повернути його до регіону проживання".

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 13.11.2024 був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_4 шляхом винесення наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 про призов ОСОБА_1 на військову службу.

Зазначає, що під час проходження ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 та оформлення його посадовими особами документів з метою мобілізації позивача, ним неодноразово було повідомлено про наявність у нього підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч.І ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», у зв`язку із наявністю матері з інвалідністю II групи, за відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати та здійснювати за нею догляд, а також про бажання скористатися даною підставою.

Однак, незважаючи на вищевикладене та повідомлення позивача про бажання скористатися підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 13 ч.І ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», у зв`язку із наявністю матері з інвалідністю II групи, за відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані її утримувати та здійснювати за нею догляд, його було протиправно мобілізовано.

Ухвалою від 20 грудня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 23.12.2024 відкрито провадження в адміністративній справі; постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 1, - комісію з питань надання відстрочок військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у ІНФОРМАЦІЯ_2 ; витребувано у: ІНФОРМАЦІЯ_1 в десятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду: завірену належним чином наказ копію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.11.2024 року про призов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; - у комісії з питань надання відстрочок військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у ІНФОРМАЦІЯ_2 в десятиденний строк з дня вручення даної ухвали суду; інформацію про те, чи звертався ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації; - у разі такого звернення: надати суду завірену належним чином копію заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації із доданими до неї документами та завірену належним чином копію рішення комісії за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Від Військової частини НОМЕР_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач - 2 заперечує проти задоволення позову, у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

До суду від ІНФОРМАЦІЯ_6 , на виконання ухвали від 23.12.2024 року, надано витяг з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2024 року про призов на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також повідомлено, що звернення ОСОБА_1 про надання відстрочки до комісії з питань надання відстрочок військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу Комісії не надходили та не розглядалися.

До суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 надано відзив, у якому в задоволенні позову просить відмовити.

Вказує, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізовано військовозобов`язаними шляхом подання заяви за встановленою формою з документами, що підтверджують право на відстрочку та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (комісією при районних (міських)територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки).

Реалізація такого права може бути здійснена до моменту набуття позивачем статусу військовослужбовця.

Щодо реалізації права на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період позивач не скористався.

Право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, особливого періоди, кореспундує обов`язок військовозобов`язаного дотримуватися правил військового обліку, зокрема своєчасного повідомлення про родинні відносини.

Посилається на те, що відповідачем-1 14.11.2024 правомірно видано наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №389/дск "Про призов на військову службу під час мобілізації.

До суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вказує, що військовозобов`язаний має повідомляти про сімейний стан та його зміни, а не родинні відносини, як зазначає відповідач - 1.

Відповідач є неодруженим, при цьому у випадку несвоєчасного повідомлення про зміну сімейного стану до позивача могла бути застосована відповідальність за ст. 210 КУпАА, а не позбавлення права на відстрочку.

Вказує, що позивач звернувся до відповідача-1 із заявою про надання відстрочки в усній формі.

Ухвалою суду від 04.07.2025 клопотання Військової частини НОМЕР_2 про заміну неналежного відповідача задоволено; замінено первісного відповідача у справі № 560/1028/25 - Військову частину НОМЕР_2 на належного відповідача - Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ); розгляд адміністративної справи розпочато спочатку.

Від відповідача - військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України - надійшов відзив, у якому в задоволенні позову просить відмовити.

Зазначає, що серед наявних у матеріалах справи є відомості про те, що у матері ОСОБА_1 є інші діти (інші особи), окрім позивача, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати.

У той же час, матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо наявності в сестер військовослужбовця інвалідності, потреби в постійному догляді, перебування останніх під арештом (крім домашнього арешту), відбування покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі).

Отже, на позивача, на думку військової частини НОМЕР_1 , на час призову на військову службу не розповсюджувався відповідний імунітет від такого призову, передбачений п. 13 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII.

Стверджує, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.11.2024 № 389/дск є актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактичним призовом позивача на військову службу.

Вказує, що позивача для подальшого проходження військової служби під час мобілізації на особливий період направлено у військову частину НОМЕР_2 .

Посилається на те, що позивач із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про його звільнення із зазначенням підстав, визначених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, за наслідками розгляду якого мало бути прийняте відповідне рішення, не звертався.

Тому, як зазначає відповідач-2, після видання оскаржуваного наказу та зарахування прозивача до списків особового складу військової частини виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-XII та Положенням № 1153/2008.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 14.11.2024 №389/дск "Про призов на військову службу під час мобілізації осіб рядового, сержантського та страшинського складу" ОСОБА_1 призвано на військову службу під час мобілізації та направлено до військової частини НОМЕР_2 .

На даний час позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Посилаючись на те, що відповідачем-1 протиправно здійснено мобілізацію ОСОБА_1 , незважаючи на наявність у нього підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, передбачених п. 13 ч.І ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує таке.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII.

Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини 2 статті 1 Закону №2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Частиною 1 статті 2 Закону №2232-XII визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).

За приписами частини 2 статті 64 Конституції України, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України, передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Статтею 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 №389-VІІІ (надалі, також Закон №389-VІІІ) визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Аналогічне визначення воєнного стану міститься і у статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06.12.1991 №1932-XII (надалі, також Закон №1932-XII).

Також, статтею 1 Закону №1932-XII передбачено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану" у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває по теперішній час.

Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 "Про загальну мобілізацію", у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України.

Відповідно до вимог статей 20, 22 Закону №2232-XII, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років (для вищого офіцерського складу до 65 років).

Судом встановлено, що позивач станом на момент винесення наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 14.11.2024 №398/дск про призов на військову службу виповнилося 42 роки.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні встановлює Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 №3543-XII (надалі також Закон №3543-XII), який визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Абзацом 4 статті 1 Закону №3543-XII передбачено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Пунктом 1 частини 1 статті 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", передбачено, що громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

За змістом абзацу 3 частини 3 Закону №3543-ХІІ, у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.

Частиною 5 статті 22 Закону №3543-ХІІ встановлено, що призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 №154 (надалі також Положення №154), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно з абзацом 3 пункту 3 Положення №154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки як структурні підрозділи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя підпорядковуються відповідному територіальному центру комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, області, мм. Києва та Севастополя, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.

За приписами пункту 9 Положення №154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють заходи оповіщення та призову громадян (крім військовозобов`язаних та резервістів СБУ та розвідувальних органів): на військову службу за призовом осіб офіцерського складу; на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (зарахованих до військового оперативного резерву); на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (незалежно від місця їх перебування на військовому обліку).

Наведені правові положення дають підстави вважати, що на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки покладено завдання із забезпечення виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Щодо посилання позивача на не розгляд відповідачем-1 його усної заяви про надання відстрочки, то слід зазначити про таке.

Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560 (далі - Порядок №560).

За п. 1 Порядку №560, він, серед іншого, визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.

Відповідно до п. 56 Порядку №560, відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.

Згідно п. 58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.

Відповідно до п. 60 Порядку №560, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. Орган державної влади, інший державний орган здійснює розгляд відповідного запиту протягом п`яти робочих днів з дати його отримання.

Підтвердження достовірності та/або перевірка відомостей, зазначених у заяві, здійснюються шляхом електронної інформаційної взаємодії Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів з іншими державними реєстрами або базами (банками) даних.

Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.

На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.

У разі коли комісія надіслала відповідні запити до органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, строк розгляду заяви та документів, що підтверджують право військовозобов`язаного на відстрочку, не перевищує 15 календарних днів. У разі неотримання від органу державної влади, іншого державного органу відповіді на запит комісія не пізніше ніж на п`ятнадцятий день з дати реєстрації заяви приймає рішення на підставі поданих заявником документів. Про відсутність відповіді від органу державної влади, іншого державного органу на запит зазначається в протоколі.

Про прийняте комісією рішення заявникові повідомляється у спосіб, зазначений військовозобов`язаним у заяві про надання відстрочки, засобами телефонного, електронного або поштового зв`язку не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.

У разі позитивного рішення військовозобов`язаному видається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою згідно з додатком 6.

Про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляється письмово із зазначенням причини відмови за формою згідно з додатком 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.

До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, судом не встановлено, що, у відповідності до вимог Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560, ОСОБА_1 звертався із заявою у письмовій формі з доданими до неї документами до Комісії з питань надання відстрочок військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Окрім того, сам позивач у своїх заявах по суті справи на це не посилається.

Водночас, позивач посилається на те, що з відповідною заявою він звертався до відповідача-1 в усній формі.

Із приводу цього, суд зауважує, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізовано військовозобов`язаними шляхом подання заяви за встановленою формою з документами, що підтверджують право на відстрочку та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (комісією при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки).

Окрім того, реалізація такого права може бути здійснена до моменту набуття позивачем статусу військовослужбовця.

Суд вказує на те, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тобто такою, що вже відбулася, а визнання процедури призову протиправною не спричинює відновлення попереднього становища особи, призваної на військову службу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.02.2025 у справі № 160/2592/23.

Крім того, після видання оскаржуваного наказу та зарахування позивача до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України виникли нові правовідносини несення військової служби ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України, особливості яких визначаються Законом № 2232-XII та Положенням № 1153/2008.

Так, відповідно до п. 233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Водночас, судом не встановлено, що ОСОБА_1 звертався із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 про його звільнення з військової служби, зокрема, із підстав, передбачених п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII.

З огляду на викладене вище, у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Інші аргументи сторін не спростовують вказаних вище висновків суду за результатами розгляду справи.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Суд зазначає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, однак позивачем в ході судового розгляду справи не доведено неправомірність рішень відповідачів.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У той же час, згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту частини 1 статті 77 та частини 2 статті 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19, що визначений у статті 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, враховуючи їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Щодо судових витрат в цій справі суд зазначає, що за правилами статті 139 КАС України у випадку відмови в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати, пов`язані з розглядом цієї справи, покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_4 )
Відповідачі третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:ІНФОРМАЦІЯ_7 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 ) Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) , код ЄДРПОУ - НОМЕР_6 ) Комісія з питань надання відстрочок військовозобов`язаним від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 ).

Головуючий суддя Є.В. Печений