Справа № 600/2524/24-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/2524/24-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької митниці про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить стягнути з Чернівецької митниці на його користь 441570,20грн, яка складається з суми основного боргу 329418,28грн, з індексу інфляції, сума якого складає 85775,79грн та 3% річних від суми простроченого платежу, сума яких складає 26976,13грн.

1.АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

1.1. ПОЗИЦІЯ ПОЗИВАЧА.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що його звільнено з Чернівецької митниці наказом №1280-о від 02.06.2022 року, однак остаточний розрахунок у зв`язку із звільненням відповідачем проведено лише 28.02.2024 на виконання рішення суду.

Посилаючись на несвоєчасне проведення з ним повного розрахунку при звільненні, позивач вважає, що наявні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення індексу інфляції та 3% річних від суми простроченого платежу.

1.2 ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА.

У поданому до суду відзиві відповідач просив позовні вимоги залишити без задоволення. Вказує, що відповідачем в добровільному порядку задоволено заяву позивача та виплачено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку. Водночас, сума додаткової виплати вказана позивачем у позовних вимогах перевищує визначений ст.117 КЗпПУ строк, є неспівставною із сумою основного боргу та не підлягає задоволенню. Зазначає, що виплати середнього заробітку носять компенсаторний характер і не є грошовим зобов`язанням (тілом боргу) в розумінні ст.625 ЦКУ, відтак позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними.

1.3. ВІДПОВІДЬ НА ВІДЗИВ ПОЗИВАЧА.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій підтримав обґрунтування позовної заяви та просив стягнути на його користь 329 418,28грн заборгованості та 4415,70грн судового збору.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Ухвалою суду від 17.06.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02.07.2024 року представник відповідача подала клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 03.07.2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено.

3. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

Наказом Чернівецької митниці від 02.06.2022 №128-о ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу провадження у справах про порушення митних правил управління боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Чернівецької митниці з 03.06.2022 року.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.09.2023 в судовій справі №600/2383/22, яке набрало законної сили 22.01.2024, зобов`язано відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати в зв`язку з наданням йому щорічної основної оплачуваної відпустки.

На виконання рішення суду від 28.02.2024 року відповідачем здійснено зарахування коштів на картковий рахунок позивача у сумі 17661,99грн.

21.03.2024 позивач звернувся до Чернівецької митниці із заявою про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 135041,88грн. на підставі ст.117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ).

У відповідь на вказане звернення відповідач листом від 08.05.2024 №7.2-1/08/27/21 повідомив позивача, що на його рахунок здійснено зарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, згідно платіжної інструкції від 03.05.2024 №563 у сумі 108708,71 грн. з утриманням прибуткового податку (18%) та військового збору (1,5%) (а.с.13).

Вважаючи, що відповідачем виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не в повному обсязі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

4. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, стаття 116 КЗпП України оперує поняттям всі суми, що належать працівнику, а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

19.07.2022 набув чинності Закон України від 01.07.2022 № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" (далі Закон №2352-ІХ), яким, зокрема, в новій редакції викладена стаття 117 КЗпП України.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-ІХ, чинної на час виплати позивачу грошової допомоги) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Таким чином, не має значення чи роботодавець добровільно виплатив заборгованість із заробітної плати чи на виконання рішення суду, у випадку затримки розрахунку при звільненні працівника до роботодавця застосовуються санкції, передбачені ст.117 КЗпП України.

Крім того, у постанові від 16.02.2023 у справі №420/20192/21 Верховний Суд зауважив, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, що нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямоване на захист прав звільненого працівника щодо отримання ним у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на які працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Цією нормою Кодексу на роботодавця покладено обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум або в разі вирішення цього спору повністю на користь працівника. Окремо обумовлено, що в разі вирішення спору на користь працівника частково розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Водночас невиконання роботодавцем в добровільному порядку обов`язку виплатити працівникові в зазначених випадках середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні зумовлює виникнення нового спору про стягнення відповідної суми відшкодування в судовому порядку. Зважаючи на викладене, питання про стягнення на користь працівника середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні може вирішуватися судом одночасно з вирішенням спору про розміри належних звільненому працівникові сум або бути окремим предметом судового розгляду.

Також у постанові від 15.02.2024 у справі №420/11416/23 Верховний Суд дійшов висновку, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їх розміром, що в свою чергу в подальшому вплине на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд також ураховує, що стаття 116 КЗпП України оперує поняттям "всі суми, що належать працівнику", а стаття 117 цього Кодексу визначає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

У постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 Велика Палата Верховного Суду, з-поміж іншого, зазначила таке: "Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Підсумовуючи вищенаведене, суд, з урахуванням фактичних обставин справи, та встановленого правового регулювання спірних правовідносин, які виникли між сторонами, дійшов висновку про те, що, оскільки відповідач не провів з позивачем на день його звільнення розрахунок у повному обсязі, то позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні.

Щодо періоду затримки розрахунку при звільненні, за який у відповідача виникає обов`язок виплатити позивачу середній заробіток, а також алгоритму розрахунку розміру середнього заробітку за цей період, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем позивачу станом на 02.06.2022 (дата звільнення з роботи) грошової допомоги на оздоровлення, у зв`язку з отриманням чергової відпустки.

На виконання рішення суду від 22.09.2023 року №600/2383/22-а відповідач 28.02.2024 року здійснив перерахунок та виплату ОСОБА_1 матеріальної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку із наданням йому щорічної основної оплачуваної відпустки у сумі 17611,99 грн.

Тож, спірним у цих правовідносинах є період з 03.06.2022 (наступний день після звільнення) до 27.02.2024 (день, що передує дню остаточного розрахунку).

Вказаний спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі можна умовно поділити на дві частини: до набрання чинності 19.07.2022 Законом №2352-ІХ і після цього.

Період 03.06.2022 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) врегульований статтею 117 КЗпП України у редакції до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець, і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосуватися принцип співмірності та, суд, відповідно, може зменшити таку виплату.

Проте, період з 19.07.2022 до 27.02.2024 врегульований вже чинною на день прийняття рішення у цій справі, редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати середнього заробітку працівникові шістьма місяцями.

Таким чином, у межах цієї справи суд застосовує положення статті 117 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022 із урахуванням висновків Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції до 19.07.2022, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.

Також слід врахувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Такий правовий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22.

Обраховуючи розмір середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який підлягає виплаті на користь позивача, суд бере до уваги наведені вище правові висновки Верховного Суду та зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100), який застосовується до правовідносин щодо обчислення середньої заробітної плати у визначених ним випадках, зокрема в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати (пп. "л" п. 1 розділу І Порядку №100).

За змістом п.2 розділу ІІ Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як зазначалось вище, днем звільнення позивача з роботи є 02.06.2022. Отже, двома попередніми місяцями перед звільненням є квітень-травень 2022 року (61 день).

Судом встановлено, що відповідно до довідки про нарахування заробітної плати два повних місяці роботи перед звільненням така становила 43992,43грн (21937,91грн за квітень 2022 року, 22054,52грн за травень 2022 року). Середньоденна заробітна плата станом на день звільнення позивача складає 721,2грн (43992,43грн/61 день).

Період за час затримки розрахунку при звільненні з 03.06.2022 (наступний день після звільнення позивача) до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ), який регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, становить 46 календарних дні. Сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 33 175,2грн (721,2грн х 46 календарних дні).

Також, період за час затримки розрахунку при звільненні з 19.07.2022 (з дати набрання чинності Законом №2352-ІХ) до 19.01.2023 (шість місяців відповідно до статті 117 КЗпП України у редакції Закону №2352-ІХ) становить 185 календарних днів. Сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за вказаний період, становить 133 422,00грн (721,2грн х 185 календарних днів).

Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право позивач відповідно до статті 117 КЗпП України у редакціях до набрання чинності 19.07.2022 Законом №2352-ІХ і після цього, становить 166597,2грн (133422,00грн + 33175,2 грн).

Як встановлено судом, відповідач здійснив позивачу нарахування середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, згідно платіжної інструкції від 03.05.2024 №563 у сумі 108708,71 грн. з утриманням прибуткового податку (18%) та військового збору (1,5%) (а.с.30).

За таких обставин, суд висновує, що відповідачем не в повному обсязі здійснено виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, відтак позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичної виплати підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку 28.02.2024 року в сумі 57888,49грн. (166597,2грн.-108708,71грн.)

Щодо позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦКУ, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює ст.117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 зробила правовий висновок про те, що припис ч.2 ст.625 ЦК України не застосовується до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Спірні правовідносини в цій справі виникли, в зв`язку з проходженням позивачем публічної служби, які за своєю суттю є трудовими, тому ст.625 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована.

Отже, ураховуючи викладене, положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу 3% річних на суму 26 976,13грн та інфляційні втрати на суму 85 775,79 грн.

5.ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір, у відповідності до ч.3 ст.139 КАС України підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 1666грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Чернівецької митниці.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Чернівецької митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку 28.02.2024 року в сумі 57888,49грн.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чернівецької митниці судовий збір у розмірі 1666 грн.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач - Чернівецька митниця (вул.Руська, 248М, м.Чернівці, 58023 ).

Суддя В.О. Кушнір