Справа № 460/4495/24
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 460/4495/24 пров. № А/857/21887/24

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Шевчук С.М.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року (суддя Недашківська К.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м. Рівне, дата складання повного тексту 24.07.2024),

в адміністративній справі №460/4495/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування в повній мірі позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 року по 21.10.2021 рік; 2) визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати в повній мірі позивачу середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 року по 21.10.2021 рік; 3) зобов`язати відповідача нарахувати на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 року по 21.10.2021 рік у розмірі 80 326,39 грн. (без утримання податків та обов`язкових платежів); 4) зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 року по 21.10.2021 рік у розмірі 80 326,39 грн. (без утримання податків та обов`язкових платежів).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 24.07.2024 адміністративний позов залишено без задоволення.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що у викладених позовних вимогах апелянтом у справі №460/4495/24 не піддаються сумніву чи оскарженню рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14.04.2022 №460/14699/21, а вказується на неналежне виконання рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом помилкового твердження про співмірність та розумність до облікової ставки Національного банку України на дату звільнення. При виконанні рішення суду у справі №460/14699/21 ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснено неналежний обрахунок розміру середнього заробітку, на що було подано позов про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій. Вважає скаржник, що фактичний розмір перерахунку середнього розміру грошового забезпечення за час затримки при звільнені на картковий рахунок без утримання податків та обов`язкових платежів становить 80326,39 грн. Також апелянтом було подано клопотання в порядку ст.383 КАС України лише в лютому 2023 року, на що було винесено ухвалу Рівненським окружним адміністративним судом від 08.03.2023 про повернення заяви.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №460/14699/21 (https://reestr.court.gov.ua/Review/103941555), залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.09.2022 у справі №460/14699/21 (https://reestr.court.gov.ua/Review/106491976), визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 по 21.10.2021. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 по 21.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Позивач зазначає, що 09.04.2024 представник ОСОБА_1 ознайомився з матеріалами виконавчого провадження №70118572 та встановлено що, ІНФОРМАЦІЯ_3 на виконання рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №460/14699/21 здійснено виплату 13.10.2022 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 по 21.10.2021 у сумі 3 139,64 грн. та стягнуто суму судового збору у розмірі 908,00 грн, що підтверджується квитанцією АТ КБ Приватбанк №221013РВ22 від 13.10.2022 та квитанцією №9284-2442-0673-7833 13.10.2022.

Відповідно до наданої розрахунково-платіжної відомості №10-С-01 від 13.10.2022 на виконання рішення суду у справі №460/14699/21 відповідачем проведена сума нарахування, яка становить 3900,18 грн, з яких утримано податок на доходи фізичних осіб 18% - 702,04 грн., військовий збір 1,5% - 58,50 грн. та перераховано на картковий рахунок 3139,64 грн.

Згідно адвокатського запиту №02/04 від 02.04.2024 на отримання інформації щодо порядку нарахування середнього заробітку ІНФОРМАЦІЯ_3 надано відповідь від 11.04.2024 за №810/1904, якою повідомлено, що відповідачем здійснено розрахунок розміру середнього заробітку у відповідності облікової ставки Національного банку України на дату звільнення (а.с.24).

У своїх вимогах позивач зазначає, що відповідно до рішення суду у справі №460/14699/21 відповідачем не виконано його у повному розмірі, а саме: не здійснено нарахування середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 по 21.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, виходячи з розрахунку: відповідно до довідки розрахунок від 11.10.2022 № 810/1054/2 за останні два місяці, що передували звільненню (виключення із списків) становить жовтень - 17 638,24 грн., листопад 17 638,24 грн. Кількість днів у жовтні 31 день. Кількість днів у листопаді 30 днів. Розрахунок середньоденного заробітку: (17 638,24 грн. + 17 638,24 грн.) / (31 день + 30 днів) = 578, 30 грн. Дата звільнення 11.01.2021 року. Дата фактичної виплати заборгованості - 21.10.2021 року. Кількість днів заборгованості 283 дні. Розрахунок розміру середньої заробітної плати: 283 дні х 578,30 грн. = 163 658,90 грн. (кількість днів помножено на середньоденний заробіток). Однак, виходячи із позицій викладених у постановах Верховної Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15, від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 розмір середнього заробітку повинен бути співмірний із розміром виплаченої заборгованості.

Отож, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не нарахування в повній мірі середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за спірний період та невиплати в повній мірі середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за цей період, позивач звернувся з цим позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з урахуванням наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.04.2022 у справі №460/14699/21, яке набрало законної сили 28.09.2022, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 по 21.10.2021, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Колегія суддів враховує, що поданий позивачем позов в межах цієї адміністративної справи №460/4495/24 стосується питання невиконання / неналежного виконання судового рішення у справі №460/14699/21, зокрема, заявлений спір стосується незгоди позивача з проведеним відповідачем розрахунком середнього заробітку на виконання саме судового рішення у справі №460/14699/21.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 14 КАС України передбачено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зміст адміністративної юстиції ефективний судовий захист від порушень у публічно-правових відносинах.

Загальні способи звернення до адміністративного суду та захисту права у публічно-правових відносинах визначені частиною першою статті 5 та частиною другою статті 245 КАС України.

Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, така особа має право звернутися до суду та просити про їхній захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Для ефективного поновлення порушеного права необхідно, щоб існував чіткий зв`язок між правопорушенням та способом захисту права. Іншими словами, метою заявлених позовних вимог має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Вирішуючи вказану справу, суд першої інстанції вірно вказав про необхідність додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності.

Предметом спору в цій адміністративній справі про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, зокрема, нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2021 року по 21.10.2021 рік у розмірі 80326,39 грн., є по суті виконання відповідачем судового рішення в адміністративній справі №460/14699/21, яке набрало законної сили 28.09.2022, і намагання позивача в такий спосіб зобов`язати відповідача виконати це судове рішення в частині виплати грошових сум.

При цьому, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення.

В адміністративному судочинстві обов`язковість виконання судового рішення має особливо важливе значення, оскільки, виходячи із завдань адміністративного судочинства щодо ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, судовий захист може вважатися ефективним лише за умови своєчасного та належного виконання судового рішення, зазвичай, боржником, в якому є держава в особі її компетентних органів, а тому, адміністративні суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші пов`язані процесуальні засоби, повинні максимально сприяти реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

Ініціювання нового спору між тими самими сторонами з питання невиконання / неналежного виконання судового рішення в іншій справі, яке набрало законної сили не допускається, оскільки такі дії суперечать принципу остаточності судового рішення.

Захист порушеного права особи на отримання безумовного та належного виконання судового рішення, яке гарантується державою відповідно до статті 129-1 Конституції України, відбувається через звернення до суду у порядку судового контролю, а не шляхом ініціювання вирішення судом нового публічно-правового спору, який по суті вже вирішений.

Апеляційний суд звертає увагу, що з метою належного захисту прав особи щодо виконання судових рішень в адміністративному судочинстві законодавцем впроваджено правовий інститут судового контролю у порядку, визначеному відповідними статтями КАС України, що позбавляє особу-позивача необхідності повторно звертатися до суду з позовом для зобов`язання суб`єкта владних повноважень-відповідача належним чином виконувати рішення суду, що набрало законної сили.

Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такого рішення суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Таким чином, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється з метою реалізації завдань адміністративного судочинства. Встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання своїх зобов`язань у межах відповідної справи.

Невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили; застосування процесуальних засобів судового контролю не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо; такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 560/523/19).

Окрім того, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 373 КАС України, виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону №1404-VIII.

Статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону №1404-VIII, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, колегія суддів зазначає, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом №1404-VIII, у рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

Аналізуючи положення статті 129-1 Конституції України, апеляційний суд звертає увагу, що судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, та нормами КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Як вірно установив суд першої інстанції, що позивач звернувся до суду з новим позовом щодо предмета спору, якому вже надана правова оцінка відповідним судовим рішенням у справі №460/14699/21, яке набрало законної сили.

При цьому незгода позивача щодо порядку виконання судового рішення у справі №460/14699/21 (здійснення неналежного розрахунку сум) не може бути самостійним предметом спору шляхом ініціювання нового позову.

Переоцінка судом судового рішення в іншій справі не допускається та суперечить принципу обов`язковості судового рішення, яке набрало законної сили, та принципу правової визначеності.

Отож, обраний позивачем спосіб захисту прав, який стосується виключно питання невиконання / неналежного виконання судового рішення в іншій справі, є неналежним, оскільки такий спосіб захисту не усуває правового конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права. У такий спосіб неможливо захистити чи відновити право позивача, яке вже відновлене рішенням суду в іншій справі і нове рішення суперечитиме принципу правової (юридичної) визначеності.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильного дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, що не спростовано доводами апеляційної скарги позивача.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 24 липня 2024 року в адміністративній справі №460/4495/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
С. М. Шевчук