Справа № 200/3653/25
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2025-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2025 року справа №200/3653/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Ухова Романа Владиславовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року по справі №200/3653/25 (суддя І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 за участі третьої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , котра полягає у невнесенні відомостей про виключення з військового обліку ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 внести інформацію та відомості про виключення з військового обліку ОСОБА_1 до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

30 травня 2025 року представником позивача до суду надано заяву про забезпечення позову, у якій останній просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу та третій особі вчиняти дії пов`язані із мобілізацією позивача ОСОБА_1 у тому числі щодо вручення та направлення повісток про виклик на ім`я та адресу, направлення на проходження військово - лікарської комісії, вручення мобілізаційного розпорядження, винесення наказу про призов за мобілізацією до закінчення розгляду адміністративної справи (набранням законної сили кінцевим рішенням у справі).

Заяву мотивовано тим, що позивачу вочевидь безпідставно та протиправно відмовлено у внесенні відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Через протиправну, на думку позивача, бездіяльність відповідача позивач на теперішній час має статус військовозобов`язаного, у якого відсутнє документальне підтвердження виключення з військового обліку за станом здоров`я під час вирішення судового спору, що у свою чергу може допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Зазначив, що якщо позивача буде призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на внесення відомостей про виключення з військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, у разі встановлення наявності у нього такого права, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки внесення відомостей про зняття з військового обліку до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів особи, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.

Внесення відомостей про зняття з військового обліку за станом здоров`я до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів особи, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у справі № 200/3653/25 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовільнити та забезпечити позов шляхом заборони відповідачу ІНФОРМАЦІЯ_2 та третій особі ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії пов`язані із мобілізацією позивача ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у тому числі щодо вручення та направлення повісток про виклик на ім`я та адресу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), направлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на проходження військово - лікарської комісії, вручення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) мобілізаційного розпорядження, винесення наказу про призов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за мобілізацією до закінчення розгляду адміністративної справи (набранням законної сили кінцевим рішенням у справі).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Позивач наголошує, що інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі. Судом не враховано, що якщо на момент вирішення вказаного судового спору позивача, як військовозобов`язаного буде мобілізовано і він набуде статусу військовослужбовець, це призведе до рядку тривалих процедур, з метою його звільнення з військової служби, а також можливе повторне звернення до суду для вирішення нового публічно-правового спору. Також обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач, зокрема вказував, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може ускладнити виконання рішення суду та унеможливити поновлення порушених його прав, так як через протиправну бездіяльність відповідача він на теперішній час має статус військовозобов`язаного у якого відсутнє документальне підтвердження виключення з військового обліку за станом здоров`я, через що маються суттєві ризики мобілізації під час вирішення судового спору, що у свою чергу може допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Судом не враховано, що військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці, а ВЛК військовозобов`язаних осіб проводиться з метою визначення їх придатності до військової служби з подальшою мобілізацією. При цьому особа, яка виключена з військового обліку за станом здоров`я, не повинна підлягати призову на військову службу під час мобілізації. Таким чином, якщо позивача буде призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на виключена з військового обліку за станом здоров`я, у разі встановлення наявності у нього такого права, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки внесення відомостей про виключення з військового обліку за станом здоров`я до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів особи, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим. Суд першої інстанції також не врахував висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних відносинах, викладений у постанові від 11.04.2024 у справі №520/7954/22. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця. Фактично, у разі задоволення позову в цій справі і набрання судовим рішенням законної сили, неможливо буде виконати рішення суду, якщо позивач вже буде мобілізований і отримає статус військовослужбовця. Така можливість є реальною і ставить під сумнів саму доцільність існування цього позову і судового провадження, оскільки в такому випадку суд не надасть ефективного захисту порушеному праву в межах цієї справи.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України визначено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться або буде перебувати справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, за яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними. Так само суд повинен вказати підстави, за яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та перегляді рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, а отже не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Як встановлено з матеріалів справи, в межах цієї справи позивачем оскаржується бездіяльність відповідача стосовно невнесення відомостей про виключення з військового обліку позивача до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Правові та організаційні засади створення, функціонування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, регулює відносини у сфері державної реєстрації громадян України, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави, та осіб, приписаних до призовних дільниць (далі - призовники, військовозобов`язані та резервісти) визначені в Законі України "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" від 16 березня 2017 року № 1951-VIII (далі Закон № 1951-VIII).

Статтею 1 Закону № 1951-VIII визначено, що Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Пунктом 2 частини 1 статті 9 Закону № 1951-VIII передбачено, що призовник, військовозобов`язаний та резервіст має право, зокрема, звертатися в порядку, встановленому адміністратором Реєстру, до відповідного органу ведення Реєстру з мотивованою заявою щодо неправомірного включення (невключення) до Реєстру запису про себе, виправлення недостовірних відомостей Реєстру.

Згідно статті 5 Закону № 1951-VIII 28.03.2022р. Міністерство оборони України видало наказ №94 Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Порядок №94).

Пунктом 2 Порядку №94 визначено, що реєстр - автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відповідачу ІНФОРМАЦІЯ_2 та третій особі ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії пов`язані із мобілізацією позивача, у тому числі щодо вручення та направлення повісток, направлення на проходження військово - лікарської комісії, вручення мобілізаційного розпорядження, винесення наказу про призов за мобілізацією .

Колегія суддів звертає увагу, що вимоги зазначені у заяві про забезпечення адміністративного позову не є предметом оскарження у даній адміністративній справі і безпосередньо не випливають з бездіяльності, яка оскаржуються позивачем.

Заходи забезпечення позову не можуть базуватися лише на припущеннях заявника щодо порушення його прав.

Доводи заявника, що у разі мобілізації судовий розгляд втратить сенс, не можуть визнаватись достатніми для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки сформульовані як можливість/ймовірність їх настання у майбутньому, тобто ґрунтуються тільки на припущеннях. Крім того, можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, адже суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.09.2019 у справі №826/13306/18.

Щодо наявності очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення (бездіяльності) та порушення таким рішенням (бездіяльністю) прав, свобод або інтересів осіб, які звернулися до суду, то Верховним Судом у постановах від 16 травня 2019 року у справі № 826/14303/ 18, від 12 лютого 2020 року у справі №640/17408/19 та від 27 лютого 2020 року у справі № 640/16242/19 зазначено, що такі ознаки повинні, насамперед, існувати поза обґрунтованим сумнівом (beyond reasonable doubt). Тобто, суд, який застосовує заходи забезпечення позову з цих підстав повинен бути переконаний у тому, що відповідне рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, визначеними частиною другою статті 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є дієвим способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам таких порушень. В іншому випадку, висновки суду про наявність очевидних ознак протиправності оспорюваного рішення та порушення ним прав, свобод чи інтересів позивача до розгляду справи по суті, свідчать про наперед сформовану судом правову позицію у справі.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу", частиною 1 статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частиною 2 статті 17 Закону України "Про оборону України" громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Положеннями частини 3 статті 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

З 24.02.2022 року відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану, який триває і дотепер.

Таким чином, виконання громадянами України, придатними до військової служби, в період дії воєнного стану свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, як і дії відповідних державних органів щодо забезпечення виконання відповідних завдань, урегульовано законом, а тому за загальним правилом не вважається безпідставними.

Колегія суддів враховує, що на даному етапі суд не встановлює наявність ознак протиправності дій суб`єкта владних повноважень, оскільки встановлення ознак його протиправності є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, що є неприпустимим на цій стадії судового процесу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для висновку про те, що невжиття заходів забезпечення зумовить незворотні зміни в правовому становищі позивача, оскільки не підтверджено достатню ймовірність існування ризику, в зв`язку з яким і мали б вживатися заходи забезпечення позову.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову та суперечить ст. 150, ст. 151 КАС України, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у справі.

Посилання представника позивача на правову позицію Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних відносинах, викладений у постанові від 11.04.2024 у справі №520/7954/22 та інших, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки ці висновки взагалі не стосуються питання щодо підстав забезпечення позову.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ухова Романа Владиславовича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року по справі №200/3653/25 - залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року по справі №200/3653/25 - залишити без змін.

Повне судове рішення 24 липня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко