Справа № 200/279/25
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2025-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2025 року Справа№200/279/25

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабіча С. І., розглянувши в порядку спрощеного провадження (в письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та про зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо припинення нарахування пенсії ОСОБА_1 за період з 01.02.2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відновити нарахування пенсії ОСОБА_1 , яка виникла за період з 01.02.2024 року по даний час.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та про зобов`язання вчинити певні дії. Поновлено позивачу строку звернення до суду із цим позовом. Відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

29 січня 2025 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву.

Відповідно до частини п`ятої статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Представник позивача в обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період з 01 лютого 2024 року позивачу було припинено виплату пенсії без повідомлення причин. У зв`язку з цим позивачем було направлено на адресу відповідача запит, в якому він запитував письмову інформацію з приводу того, на якій правовій підставі було припинено нарахування та виплату пенсії. Згідно листа відповідача від 13 січня 2025 року №0800-0401-8/3557, наданого на цей запит, встановлено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повідомляє, зокрема, що виплата пенсії позивачу припинена з 01 лютого 2024 року, у зв`язку з відсутністю діючої довідки внутрішньо переміщеної особи. Для поновлення виплати пенсії позивачу необхідно звернутися до будь-якого сервісного центру Пенсійного фонду України та надати оновлені документи. Проте, копію рішення, за яким би довідка внутрішньо переміщеної особи позивача була скасована, відповідач не надає, у зв`язку з чим неможливо пересвідчитися про недійсність даної довідки.

Позивач вважає такі дії протиправними та такими, що порушують його конституційні права. Просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, за змістом якого заперечив проти задоволення заявлених вимог в повному обсязі.

Свою позицію відповідач вмотивовував тим, що позивач перебуває на обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України як внутрішньо переміщена особа. Відповідач виплачував пенсію позивачу як внутрішньо переміщеній особі та виплату пенсії було призупинено з 01 лютого 2024 року, у зв`язку з відсутністю діючої довідки внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до абзацу 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 особи, зареєстровані як внутрішньо переміщені особи до 24 лютого 2022 року, для продовження нарахування пенсійних виплат, мають пройти фізичну ідентифікацію. У зв`язку із зазначеним, позивачу з 01 лютого 2024 року було призупинено виплату пенсії, оскільки довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є недіючою.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується довідкою від 09 серпня 2017 року №.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області, що підтверджується матеріалами справи.

13 січня 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області листом «Про надання інформації на ОСОБА_1 » вих.№0800-0401-8/3557 надало відповідь, в якій повідомило, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_2 ) перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №788) передбачено, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюється територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Виплата пенсії ОСОБА_1 припинена з 01 лютого 2024 року у зв`язку з відсутністю діючої довідки внутрішньо переміщеної особи. Для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , необхідно звернутися до будь якого сервісного центру Пенсійного фонду України та надати оновлені документи.

З 01 лютого 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області виплату пенсії позивачу фактично не здійснювало, що підтверджується листом відповідача від 13 січня 2025 року вих.№0800-0401-8/3557 та не заперечується сторонами.

Інших доказів в обґрунтування законності підстав невиплати пенсії позивачу з 01 лютого 2024 року відповідачем суду не надано.

Рішення про припинення виплати пенсії позивачу в порядку встановленому законом органом Пенсійного фонду не приймалося. У судовому порядку виплата пенсії позивачу не припинялася.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Згідно із статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.

Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11 жовтня 2005 року Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України від 20 жовтня 2014 року №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII), яким відповідно до Конституції та Законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка: перебуває на території України на законних підставах; має право на постійне проживання в Україні; була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною першою статті 2 Закону №1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно із частиною першою статті 14 Закону №1706-VII (заборона дискримінації) внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте, реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо. Очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Закону №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Суд зауважує, що згідно із абзацами першим другим частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У межах спірних правовідносин призупинення виплати позивачу пенсії відбулося, як зазначено відповідачем, у зв`язку з відсутністю чинної довідки внутрішньо переміщеної особи.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд констатує, що припинення виплати пенсії можливе лише на підставі відповідного рішення, що прийнято органом Пенсійного фонду або судом, і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону №1058-IV, перелік яких є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав виключно у випадках, передбачених законом.

Поряд з цим, Закон №1706-VII підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлює.

Як встановлено судом вище та не заперечується відповідачем, жодного рішення стосовно припинення виплати пенсії позивачу органом Пенсійного фонду не приймалось.

З огляду на те, що виплату пенсії позивачу було припинено з підстави не передбаченої статтею 49 Закону №1058-IV, суд встановлює протиправність таких дій відповідача.

Правової позиції щодо пріоритетності застосування норм статті 49 Закону №1058-IV як підстави для припинення виплати пенсії дотримується Верховний Суд у своїх рішеннях за 2018 рік, зокрема, від 06 лютого 2018 року у справі №263/7763/17 (провадження №К/9901/202/17), від 13 лютого 2018 року у справі №243/11937/17 (провадження №К/9901/1267/17, від 21 лютого 2018 року у справі №425/1459/17 (провадження №К/9901/15534/18), від 27 лютого 2018 року у справі №644/6336/17 (провадження №К/9901/2714/17), від 06 березня 2018 року №243/4732/17 (провадження №К/9901/1464/17).

Щодо доводів відповідача відносно відсутності чинної довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, суд зазначає, що у зв`язку з відсутністю рішення про припинення нарахування та виплати пенсії неможливо встановити, чи стало підставою для такого припинення саме відсутність такої довідки.

При цьому, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в Україні, гарантованого Законом України 11 грудня 2003 року №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії за віком.

Частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Вказане відповідає положенням статті 24 Конституції України, якою встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13 червня 2007 року встановлено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод.

Верховний Суд України 06 жовтня 2015 року ухвалив постанову в справі №608/1189/14-а, якою вкотре зазначив, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

При вирішенні даного спору в порядку частини п`ятої статті 242 КАС України судом враховано правові позиції, що викладено у рішеннях Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №263/7763/17 (провадження №К/9901/202/17), від 13 червня 2018 року у справі №428/6624/17 (адміністративне провадження №К/9901/3256/17).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV.

За таких обставин, наявними матеріалами справи підтверджено невиплату пенсії позивачу з 01 лютого 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено судом вище, припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, що передбачений законом. Відтак з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Частиною другою статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Судом встановлено, що позовна заява не містить жодних вимог щодо зобов`язання відповідача сплатити нараховану суму пенсії чи виплатити заборгованість з пенсії за відповідний період.

Крім цього, позивач просить визнати протиправними дії відповідача.

Суд зауважує, що дія - це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.

Судом не встановлено, що відповідачем у справі, що розглядається, були вчинені певні активні дії щодо спірних вимог (не приймалось відповідних рішень суб`єкта вланих повноважень).

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з метою повного та всебічного захисту та відновлення порушеного права позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та з урахуванням положень статті 9 КАС України, задовольнити їх повністю, шляхом визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати пенсії позивачу за період з 01.02.2024 року, зобов`язання відповідача відновити нарахування пенсії позивачу та сплатити йому заборгованість з пенсії, яка виникла за період з 01.02.2024 року.

При вирішенні даного спору, суд враховував правові висновки Верховного Суду, які викладені в рішенні від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи у справі №805/402/18 (№Пз/9901/20/18), яке набрало законної сили 04 квітня 2018 року.

Положеннями частини третьої статті 291 КАС України визначено, що при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Разом із тим, у даному рішенні судом не вирішується питання про присудження пенсії на користь позивачки у конкретно визначеній сумі або про стягнення на користь позивачки суми пенсії у певному розмірі та не визначається сума пенсії, яка підлягає виплаті позивачці після призначення їй пенсії відповідачем.

Обчислення розміру належної до виплати позивачці суми пенсії (у місячному розмірі) та заборгованості з пенсійних виплат можуть бути здійснені відповідачем у майбутньому, на виконання цього рішення суду (після набрання ним законної сили).

З огляду на викладене та враховуючи положення статті 371 КАС України, клопотання позивачки про звернення цього рішення до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року позивачу відстрочено сплату судового збору в сумі 968,96 грн. (1211,20 грн.*0,8) до ухвалення рішення по справі.

Згідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки сплату судового збору було відстрочено до ухвалення судового рішення у даній справі, а судовий збір не сплачено, суд дійшов висновку про необхідність стягнення суми судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень, на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 255, 262, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо ненарахування та невиплати пенсії ОСОБА_1 з 01 лютого 2024 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, місцезнаходження: 69005, Запорізька область, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 158-Б) поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстрована адреса місця проживання як ВПО: АДРЕСА_2 ) нарахування та виплату пенсії з 01 лютого 2024 року та сплатити заборгованість з пенсії, яка виникла за період з 01 лютого 2024 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (, місцезнаходження: 69005, Запорізька область, м. Запоріжжя, просп. Соборний, буд. 158-Б) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн. 96 коп.

Повне судове рішення складено 24 липня 2025 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч