Справа № 420/34633/24
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період знаходження під вартою, а саме з 20.12.1999 по 22.09.2004, визнавши бездіяльність відповідача щодо не включення означеного періоду протиправною.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу було призначено з 02.10.2022 пенсію за віком відповідно до Закону "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", обчислену, як працюючій особі. 23.07.2024 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про включення до стажу роботи періоду перебування під арештом з 20.12.1999 по 22.09.2004 , до заяви було подано відповідь Одеського апеляційного суду від 09.07.2024 № 01.02-02/48/2024, вироком Апеляційного суду Одеської області позивача звільнено з під варти негайно в залі судового засідання, скасовано міру запобіжного заходу. В довідці Апеляційного суду Одеської області від 27.04.2007 зазначено, що згідно до вироку апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2004 року ОСОБА_1 було визнано невинним та виправданим, матеріальних заборгованостей не мав. В серпні 2004 року ОСОБА_1 отримав рішення № 91 від 30.07.2004 "Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 " за підписом начальника відділу перерахунку пенсій управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому позивачу було відмовлено в перерахунку стажу, оскільки відсутня сплата внесків за спірний період. Позивач вважає рішення № 91 від 30.07.2004 незаконним та просить його скасувати,

Ухвалою від 12.11.2024 суд відкрив спрощене провадження, вирішено розглядати справу без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначено, що положеннями статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ визначені види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію. Так, до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків. Стаття 50 Виправно-трудового кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 23 грудня 1970 року (який діяв на час відбування кримінального покарання позивачем, та зупинив свою дію з 1 січня 2004 року), передбачено, що час роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується, крім випадків, спеціально передбачених у законі. Після втрати чинності зазначеним кодексом, а саме 01.01.2004, набрав чинності Кримінально-виконавчий кодекс України, частиною 4 статті 122 якого встановлено, що час роботи засуджених у період відбування ними покарання у виді позбавлення волі зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії. Згідно частини першою статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені мають право на соціальне забезпечення, у тому числі й на отримання пенсій відповідно до законів України. Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності цим Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України; закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить цьому Кодексу. Головне управління зазначає, що правовідносини, пов`язані із визначенням загального страхового стажу ОСОБА_1 виникли з моменту звернення позивача до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком.

На момент виникнення спірних правовідносин частини 1 та 2 статті 122 Кримінально - виконавчого кодексу України передбачали, що засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Засуджені мають право на загальних підставах на призначення та отримання пенсії за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених законодавством про пенсійне забезпечення.

Також, Головне управління звертає увагу суду, що період роботи засуджених зараховується до стажу роботи за умови підтвердження платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами щодо поштових переказів, іншими документами про сплату страхових внесків або інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), установи виконання покарань із зазначенням відомостей про те, що особа підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, або про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Відтак, достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні йому пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата страхових внесків протягом такого періоду. Згідно наявних в матеріалах справи документів, позивачем не надано документів, якими підтверджено період роботи позивача та нарахування сум заробітної плати 20.12.1999 по 22.09.2004 під час відбування покарання та сплату страхових внесків на всі нараховані виплати протягом такого періоду. Як наслідок, наданими документами не підтверджено період роботи ОСОБА_1 з 20.12.1999 по 22.09.2004 за час відбування покарання та сплата страхових внесків протягом такого періоду. Відмовляючи позивачу у зарахуванні спірного періоду роботи до трудового стажу, відповідач діяв в межах повноважень та з дотриманням норм чинного пенсійного законодавства. Головне управління не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , рішення про відмову від 30.07.2024 №91 є законним та обґрунтованим, а тому, не підлягає скасуванню.

Головне управління ПФУ в Одеській області (3-я особа на стороні відповідача без самостійних вимог) надало пояснення, в якому вказує, що ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, формуються на підставі звітів, поданих страхувальником, та згідно інформації про сплату страхових внесків. Умовою підтвердження стану сплати страхових внесків страхувальниками є зданий розрахунок суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті та сплачено внески в повному обсязі по всім карткам особового рахунку страхувальника. Позначка про сплату внесків визначається та проставляється в облікову картку застрахованих осіб. З урахуванням наведеного, в страховий стаж позивача зараховані лише ті періоди, за які сплачено страхові внески, для врахування періоду з 20.12.1999 по 22.09.2004 підстави відсутні. Головне управління вважає помилковими доводи позивача про достатність трудової книжки для підтвердження її страхового стажу, адже трудова книжка є основним документом про стаж лише до запровадження персоніфікованого обліку. Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області при розгляді заяви про перерахунок пенсії позивача було повністю дотримано норми чинного законодавства та підстав для задоволення позовної заяви немає. Головне управління вважає помилковими доводи позивача про достатність трудової книжки для підтвердження її страхового стажу, адже трудова книжка є основним документом про стаж лише до запровадження персоніфікованого обліку. Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Донецькій області при розгляді заяви про перерахунок пенсії позивача було повністю дотримано норми чинного законодавства та підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області як отримувач пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) з 02.10.2022.

ОСОБА_1 звертався до ГУ ПФУ в Одеській області з заявою від 23.07.2024 №7436 про зміну страхового стажу набутого до 01.01.2004. До заяви долучено відповідь Одеського апеляційного суду на інформаційний запит, виданий від 09.07.2024 №01.02-02/48/2024, в якому зазначено, що ОСОБА_1 20.12.1999 затримано в підозрі про скоєння злочину, 22.09.2004 вироком Апеляційного суду Одеської області звільнено з під варти негайно в залі судового рішення, скасовано міру запобіжного заходу відносно нього, скасовано міру по забезпечення цивільного позову. Також відповідно до довідки Апеляційного суду Одеської області від 27.04.2007 згідно вироку апеляційного суду Одеської області від 22.09.2004 ОСОБА_1 , 1959 року народження, визнаний невинним та виправданий.

Заява позивача опрацьована за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області, за результатами опрацювання заяви останнім винесено рішення про відмову в перерахунку пенсії від 30.07.2024 №91. В рішенні про відмову зазначено, що за період з 20.12.1999 по 22.09.2004 відсутня сплата внесків згідно даних ОК-5, у зв`язку з чим період не враховано до страхового стажу.

Не згодний з рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" та Законом України від 09.07.2003 №1058-ІУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. За змістом пункту 1 частини 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в частині першій статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Також частиною четвертою статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Приписами статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

За змістом положень статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 12 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, якій було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та час перебування в засланні і на примусовому лікуванні зараховується до стажу роботи за наявності документів про реабілітацію (довідки суду, органів прокуратури чи досудового розслідування про закриття кримінального провадження або довідки суду про ухвалення виправдувального вироку).

Згідно розрахунку страхового стажу, доданого до рішення про призначення пенсії, загальний страховий стаж склав 26 років 2 місяця 28 днів, в тому числі до загального стажу зарахований період з 04.05.1996 по 31.12.2003 (7 років 7 місяців 28 днів).

В той же час в рішенні ГУ ПФУ в Донецькій області № 91 від 30.07.2004 вказано, що не включено до стажу роботи період знаходження позивача під вартою з 20.12.1999 по 22.09.2004 в зв`язку з тим, що за цей період не були сплачені страхові внески. Отже, період знаходження позивача під вартою зарахований до страхового стажу частково, не зарахований період 01.01.2024 - 22.09.2004.

Відповідь Одеського апеляційного суду від 09 липня 224 року № 01.02- 02/48/2024 та довідка Апеляційного суду Одеської області від 27.04.2007 року підтверджують факт затримання ОСОБА_1 20.12.1999 та звільнення з-під варти 22.09.2004 негайно в залі судового засідання, скасовано міру запобіжного заходу , згідно до вироку апеляційного суду Одеської області від 22.09.2004 ОСОБА_1 було визнано невинним та виправданим.

Згідно ст. 58 Закону "Про пенсійне забезпечення" (в редакції з 01.01.2004) громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, необгрунтовано репресованим і згодом реабілітованим, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Вказаною нормою законодавства встановлено, якщо особа була реабілітована, період перебування під вартою зараховується до страхового стажу так, наче особа працювала протягом цього часу. На підставі наведеного суд вважає, що дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування в повному обсязі до трудового стажу позивача період його перебування під вартою з 20.12.1999 по 22.09.2004, з підстав не підтвердження сплати страхових внесків, є неправомірними, оскільки під час перебування під вартою (яке в подальшому визнано неправомірним) громадянин позбавлений як обов`язку, так і будь-якої можливості працювати та сплачувати страхові внески самостійно, якщо такі внески не сплачує роботодавець. Відмова відповідача у зарахуванні цього періоду до загального страхового стажу позивача обмежує його конституційне право на соціальний захист.

Суд критично ставиться до тверджень відповідача зазначених у відзиві, та посилання відповідача на норми Виправно-трудового кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 23 грудня 1970 року (який діяв на час тримання позивача під вартою, та зупинив свою дію з 1 січня 2004 року), та Кримінального виконавчого кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004, так як вони що не можуть бути застосовані до правовідносин сторін, оскільки регулюють порядок зарахування до трудового стажу часу роботи засуджених в період відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Доказів засудження позивача за злочин відповідач суду не надав. Також відповідач не спростував надані позивачем докази неправомірного утримання позивача під вартою.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відтак, беручи до уваги, що конституційне право на соціальний захист включає право на забезпечення у старості та в інших випадках, передбачених законом, суд вважає за необхідне на підставі ч. 2 ст. 9 КАС України, для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача вийти за межі заявлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Донецькій області № 91 від 30.07.2004 (а не визнання протиправною бездіяльності відповідача) та зобов`язання відповідача зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_1 в повному обсязі періоду знаходження під вартою з 20.12.1999 по 22.09.2004.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. Рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-рп/2003р від 30.01.2003 визначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

За змістом ст. 90 цього КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачу відшкодовуються витрати по сплаті судового збору за рахунок відповідача в сумі 605 грн. 63 коп. (50%).

Керуючись ст.ст. 139, 243-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України , суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 частково.

Визнати протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 91 від 30.07.2004.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) період знаходження під вартою з 20.12.1999 по 22.09.2004 в повному обсязі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в сумі 605 (шістсот п`ять) грн. 63 коп.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА