Справа № 120/47/25
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/47/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М П

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

23 липня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Капустинського М.М. Шидловського В.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Пращерук М. О.,

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Назарова Р.Ю.

предстаника відповідача: Довбенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю наказу відповідача про звільнення зі служби в поліції. Зокрема, він стверджує, що наказ було видано з порушенням вимог ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки рапорт на звільнення за власним бажанням був поданий під тиском керівництва та не відповідає його волевиявленню, про що свідчить фактична хронологія подання рапортів та видання наказу про звільнення зі служби. Окрім того позивач зазначає, що він скористався своїм законним правом на відкликання рапорту про звільнення зі служби за власним бажанням.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу на різних посадах в лавах Національної поліції Вінницькій області.

До головного управління Національної поліції у Вінницькій області надійшов рапорт від позивача, датований 05.12.2024 року, у якому він просить звільнити його зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", за власним бажанням у зв`язку наявністю поважних причин, розголошувати які він не бажає, зазначивши, що наполягає на звільненні з 19.12.2024 року (а.с.18).

18.12.2024 року наказом головного управління Національної поліції у Вінницькій області № 191о/с підполковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" з 19.12.2024 року (а.с.28).

Надалі позивач звернувся до начальника головного управління Національної поліції України у Вінницькій області рапортом від 19.12.2024 року про відкликання попереднього рапорту у зв`язку із відсутністю дійсного волевиявлення (а.с.20)..

Листом від 28.12.2024 року головне управління Національної поліції України повідомило позивача про неможливість реалізації рапорту від 19.12.2024 року у зв`язку з реалізацією рапорту від 05.12.2024 року.

Вважаючи протиправним наказ про звільнення, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог позивача, відтак і відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 59 цього Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Приписами частини першої статті 60 вказаного Закону визначено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України «Про Національну поліцію», пунктом 7 частини першої якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга, третя статті 77 цього Закону).

Пунктом 4 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), яке є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, та на час виникнення спірних правовідносин є чинним.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30.09.2020 по справі № 826/16621/17 та від 24.01.2019 по справі № 817/981/17, "приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням".

Вказане виключає можливість застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України, зокрема статті 38, з підстав поширення дії останнього лише за умови неврегульованості вказаних питань нормами спеціального законодавства.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.02.2021 у справі № 826/10404/16.

Відповідно до пункту 24 цього Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення визначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

За змістом пункту 8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: за власним бажанням при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України.

У межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Отже, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Відповідну правову позицію висловлював Верховний Суд у постановах від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 05 вересня 2019 року у справі №820/5844/16, від 22 жовтня 2019 року у справі №804/4997/17, від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 05 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року у справі №804/868/16, від 30 вересня 2020 року у справі №826/16621/17, від 14 січня 2021 року у справі №822/1093/18, від 09 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі №813/740/17, від 11 серпня 2021 року у справі №826/7075/16.

Натомість, за змістом наведених законодавчих приписів, у разі якщо сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк, особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у справі №815/1490/16, від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17, від 15 лютого 2021 року у справі № 160/3607/19.

За встановлених обставин уповноваженим органом наказ про звільнення працівника поліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірним.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 року у справі №821/3852/15-а, від 05.02.2020 року у справі №819/744/16.

Оцінюючи доводи апелянта щодо встановлення фактичного моменту написання рапорту "19 грудня 2024 року" на звільнення за пунктом 7 (за власним бажанням) відповідно до ч.1 ст.77 ЗУ "Про Національну поліцію" а не "05 грудня 2024 року", колегія суддів зазначає, що дані обставини встановлювались судом під час проведення судового засідання за участю позивача, його представника та представника відповідача, яким було надано оригінали особової справи позивача та матеріали службового розслідування відносно ОСОБА_1 .

З оригіналів особової справи, наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 19 червня 2025 року, встановлено, що позивач 05 грудня 2024 року подав рапорт про звільнення з Національної поліції України за власним бажанням, наполягає на звільненні з 19 грудня 2024 року у зв`язку з наявністю поважних причин, розголошувати які не має бажання. Від проходження медичного огляду МВЛК відмовився (копія в матеріалах справи а.с.18).

На рапорті керівництвом проставлено відповідну резолюцію про погодження «До наказу» (а.с.41) з проставленою датою 05.12.2024 року.

Наказом від 18 грудня 2024 року №191 відповідно до ЗУ "Про Національну поліцію" звільнено зі служби в поліції за п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 підполковника поліції ОСОБА_1 , начальника відділення поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, з 19 грудня 2024 року на підставі рапорту ОСОБА_1 від 05.12.2024 р. ( а.с.42).

Перевіряючи доводи апелянта щодо дати реєстраціїя наказу від 18 грудня 2024 року №191 о/с про звільнення ОСОБА_1 за п.7 ч.1 ст.77 ЗУ "Про Національну поліцію", колегія суддів зазначає, що в судовому засіданні досліджено копію наказу ГУНП у Вінницькій області від 18.12.2024 №191 о/с з відміткою реєстрації в системі електронного документообігу та долучено до матеріалів справи, крім того встановлено, що відповідач надавав у відповідь на адвокатський запит копію наказу ГУНП у Вінницькій області від 18.12.2024 №191 о/с з відміткою реєстрації в системі електронного документообігу, реєстраційно-моніторингову картку, створену в СЕД до наказу ГУНП від 18.12.2024 №191 о/с (а.с.128-129).

Позивач вказує, на відсутність реєстрації рапорта від 05.12.2024 року про звільнення в журналах обліку вхідних документів ГУНП у Вінницькій області станом на 05.12.2024-06.12.2024 р. Оцінюючи доводи позивача колегія суддів зазначає, що відповідно до наказу начальника ГУНП від 29.04.2024 року №650 (а.с.124) в ГУНП у Вінницькій області та його територіальних підрозділах впроваджена електронна система документообігу, яка має назву «МІА: Документообіг». Робота з документами в зазначений системі здіснюється відповідно до вимог закону України від 22.05.2003 №851-IV «Про електронні документи та електронний документообіг», постанови КМУ від 17.01.2018 №55 «Про затвердження Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну та Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади».

Порядок погодження та візування документів в Національній поліції України визначено наказом НПУ від 27.01.2016 року №72 (зі змінами).

Відповідно до вимог розділу III Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої постановою КМУ від 17.01.2018 №55, документи, що надходять у паперовій формі, після реєстрації шляхом друку наноситься його штрих-код, присвоєний СЕД, та створюється фотокопія, яку реєстратор вносить до реєстраційно - моніторингової картки.

Відділом документального забезпечення ГУНП здійснено моніторинг:

СЕД щодо реєстрації рапорту ОСОБА_1 від 05.12.2024. За результатами перевірки, зазначеного рапорту в СЕД не знайдено.

Згідно з поясненнями сторін, рапорт про звільнення зі служби в поліції, датований 05.12.2024, написаний позивачем власноруч у приміщенні УКЗ ГУНП у Вінницькій області, що відповідає даті рапорту в матеріалах справи.

Відповідно до підпункту 15 пункту 6 розділу II «Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України», затвердженої наказом НПУ від 20.05.2016 №414, звернення (рапорти) працівників поліції, які стосуються їх службової діяльності, реєструються в підрозділі документального забезпечення, у якому такі особи проходять службу лише у разі необхідності.

Відповідно до наказу МВС України від 23.11.2016 №1235, після накладення резолюції керівництвом Головного управління НПУ, рапорт надходить до служби виконавця та безпосереднього виконавця для його реалізації шляхом включення до наказу по особовому складу.

На даний момент СЕД працює в режимі дослідної експлуатації, точний перелік документів, які підлягають обов`язковій реєстрації не визначений, як і перелік винятків. Контроль за дотриманням правил реєстрації документів у СЕД здійснюється працівниками структурних підрозділів ГУНІ, до посадових обов`язків яких включено такі функції. Візування документів у СЕД не передбачено.

Враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем не порушено процедури реєстрації вхідної документації та дотримано вимог положення "Інструкції з діловодства в системі Національної поліції України" затвердженої наказом НПУ від 20.05.2016 №414.

З урахуванням встановлених обставин колегія суддів зазначає, що в процесі дослідження оригіналів особової справи ОСОБА_1 не доведено обставин, на які посилається позивач в своїй апеляційній скарзі, доводи апеляційної скарги не підтверджуються матеріалами справи та витребуваними судом в оригіналі документами.

Позивач стверджує, що піддавався психологічному тиску з боку керівництва під час написання рапорту. В обгрунтування вимог апеляційної скарги щодо протиправності наказу про звільнення колегія суддів, оцінюючи ці доводи, встановила, що відповідно до затердженого 10 січня 2025 року Висновку службового розслідування за відомостями, викладеними у колективному зверненні працівників відділення поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області від 20.12.2024 року №48930-2024 Дисциплінарна комісія дійшла висновку, що відомості щодо вчинення психологічного тиску на ОСОБА_1 суперечать матеріалам, зібраним в ході службового розслідування.

Інших доказів факту вчинення психологічного тиску під час написання рапорту про звільнення суду не надано.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Таким чином, пояснення сторони не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів у справі з урахуванням ст. 72 КАСУ, інших доказів для доведення факту тиску під час написання рапорту про звільнення позивач не надає, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про відсутність доказів у матеріалах справи, які б підтверджували написання рапорту від 05 грудня 2024 року про звільнення під психологічним впливом.

Перевіривши та оцінивши доводи сторін у справі, з урахуванням встановлених у справі обставин, дослідження матеріалів адміністративної справи, особової справи позивача, матеріалів службових розслідувань в оригіналі в судовому засіданні за участі учасників справи, колегія суддів не знаходить підстав спростування наміру позивача щодо подання рапорту про звільнення з органів Національної поліції України за власним бажанням з причин, про які позивач не бажає оголошувати.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 21 лютого 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Капустинський М.М. Шидловський В.Б.