Справа № 480/5065/25
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
22 липня 2025 року Справа № 480/5065/25
Cуддя Сумського окружного адміністративного суду Опімах Л.М., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , третя особа військова частина НОМЕР_3 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , третя особа військова частина НОМЕР_3 , в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення ОСОБА_1 в період з 13 жовтня 2022 року по 31 липня 2024 року перерахунку грошового забезпечення на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб";
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок, а військову частину НОМЕР_2 здійснити виплату грошового забезпечення (основні, додаткові та одноразові виді грошового забезпечення) з 13 жовтня 2022 року по 31 липня 2024 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", обчисливши грошове забезпечення виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023, 01.01.2024, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", із урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів.
Ухвалою від 01 липня 2025 року вказану позовну заяву суд залишив без руху, оскільки визнав неповажними причини пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з чим позивачу був наданий строк для усунення недоліків позовної заяви та запропоновано надати суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав пропуску строку звернення до суду та надати докази поважності причин його пропуску протягом десяти днів з дня вручення йому копії ухвали.
На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху 03.07.2025 позивач надав суду заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду, в якій, однак, не зазначив підстави пропуску строку звернення до суду та не надав доказів поважності причин його пропуску.
Вивчивши зміст поданої заяви, зміст позовної заяви та дослідивши додані до неї документи, суддя вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу як таку, недоліки якої не усунено, з огляду на таке.
Відповідно до частини 1, 5 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Суд враховує, що положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці (грошового забезпечення військовослужбовців).
Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України, зокрема, частиною другою цієї статті, відповідно до якої із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Так, залишаючи позовну заяву без руху, суд виходив з того, що позивач знав про порушення своїх прав з дня отримання грошового забезпечення ним як військовослужбовцем, який проходить військову службу. Отже, він пропустив строк звернення до суду.
Крім того, позивач був виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення наказом від 31.07.2024 № 272. Відповідно, з 31.07.2024 позивач остаточно знав про порушення його прав та інтересів.
У поданій заяві на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач зазначив, що є учасником бойових дій, брав безпосередню участь у бойових діях, після звільнення з лав Збройних сил України до теперішнього часу переживає наслідки військової служби: втрата побратимів, психологічне напруження та побоювання за власне життя, скрутне матеріальне становище та зосередженість на пошуку роботи. Вказує, що обов`язок повідомити про розмір оплати праці має саме держава в особі відповідачів, яка фактично переклала обов`язок контролю за порушенням своїх прав на слабшу сторону. Зазначає, що якби до його відома вчасно довели неправильність нарахування грошового забезпечення, а також вчасно надали повідомлення про складові грошового забезпечення, то він, звичайно, негайно звернувся б до суду. Просить рахувати початок перебігу процесуального строку з 23 червня 2025 року з моменту отримання відповіді на запит від військової частини з доданим грошовим атестатом про розміри грошового забезпечення, а саме наступний день за тим, коли сплинув останній день для проведення розрахунків з позивачем.
Однак, таке обгрунтування суд не вважає обґрунтованим. Так, обставини проходження військової служби та участі в бойових діях не можуть вважатись обґрунтованими та розцінюватись як належна та поважна підстава для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач був звільнений з військової служби в запас на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 24.07.2024 № 81-РС та виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2024 № 272, тобто майже як за рік до дня звернення до суду. Водночас доказів на підтвердження обставин після звільнення зі служби, які перешкоджали звернутися до суду в межах тримісячного строку звернення до суду, позивач не вказав та не надав. Крім того, зазначаючи, що позивач не одержував письмового повідомлення про складові його грошового забезпечення, у заяві позивач не вказує, яке саме письмове повідомлення повинен був надати йому відповідач, чому із запитом про його надання він не звернувся одразу після отримання грошового забезпечення щомісяця протягом служби чи відразу після звільнення зі служби або з яких підстав відповідач відмовив у наданні такого документа, оскільки з дня отримання грошового забезпечення позивач як військовослужбовець, який проходить військову службу, вважається таким, що повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. У зв`язку з цим доводи позивача щодо виникнення підстав для звернення до суду з цим позовом з дня отримання відповіді на відповідний запит не можуть вважатись обґрунтованими та розцінюватись як належна та поважна підстава для поновлення строку звернення до суду, оскільки день отримання такої відповіді не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у спірних правовідносинах.
Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.
Суд наголошує, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття "дізнався" та "повинен був дізнатись".
Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.
Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
У поданій заяві позивач не навів обгрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду з вимогами про перерахунок грошового забезпечення з 13.10.2022 до 31.07.2024.
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Суд зазначає, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Законодавче обмеження строку звернення до суду з позовом, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, зокрема і встановленням строків на звернення до суду з відповідним позовом.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України").
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Також, з огляду на характер спірних правовідносин, суд враховує, що в Рішенні від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).
Єдиний виняток з цього правила, що закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, становлять випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта в часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).
Отже, для звернення до суду з вимогами про перерахунок грошового забезпечення за період з 13.10.2022 до 31.07.2024 застосовується строк, передбачений статтею 233 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01 липня 2022 року № 2352-IX.
Приймаючи рішення щодо наявності або відсутності підстав для поновлення строку звернення до суду суд враховує, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. Обставини, вказані позивачем, не є такими, які можна вважати об`єктивно непереборними та такими, що не залежать від волевиявлення особи.
Таким чином, всупереч вимогам статті 122 КАС України, статті 233 КЗпП України позивач звернувся до суду з позовом, сформувавши його в системі "Електронний суд", 25.06.2025 (дата реєстрації позовної заяви в суді 26.06.2025), тобто після спливу встановленого строку звернення до суду. У свою чергу, обставини, на які позивач вказує як на поважну причину пропуску строку звернення до адміністративного суду, суд визнає необгрунтовними. Будь-якого іншого обґрунтування поважності причин пропуску строку позивач не зазначив.
За змістом ч. 2 ст. 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Оскільки суд не встановив підстав для поновлення строку звернення до суду, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 293, 295 КАС України,
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , третя особа військова частина НОМЕР_3 , про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії і додані до неї документи - повернути позивачу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складення ухвали.

Суддя Л.М. Опімах