Справа № 990/282/24
Суддя: Усенко Євгенія Андріївна
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року

м. Київ

справа № 990/282/24

провадження № 11-229заі25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачки Усенко Є. А.,

суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу № 990/282/24 за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, апеляційне провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Президента України на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.04.2025 (головуюча суддя Стрелець Т. Г., судді Стеценко С. Г., Бевзенко В. М., Коваленко Н. В., Стародуб О. П.),

У С Т А Н О В И Л А:

1. Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

1.1. 29.08.2024 ОСОБА_1 звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 22.07.2021 № 1667/0/15-21 про призначення її, ОСОБА_1 , на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва;

- зобов`язати Президента України розглянути подання ВРП від 22.07.2021 № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва.

1.2. На обґрунтування позову зазначила, що вона пройшла всі стадії, передбачені Законом України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) для призначення на посаду судді. Водночас Президент України у порушення норм статті 128 Конституції України та статті 80 Закону № 1402-VIII не розглянув подання ВРП від 22.07.2021 № 1667/0/15-21 про призначення її на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва та не видав відповідного указу, чим допускає тривалу протиправну бездіяльність.

1.3. На переконання ОСОБА_1 , установлений статтею 80 Закону № 1402-VIII тридцятиденний строк є достатнім, оскільки у процедурі добору кандидатів на посаду судді Президент України не наділений повноваженнями проводити перевірку подання ВРП, а лише зобов`язаний видати на його підставі указ про призначення на посаду судді.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

2.1. Касаційний адміністративний суд рішенням від 24.04.2025 позов ОСОБА_1 задовольнив: визнав протиправною бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання ВРП від 22.07.2021 № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва; зобов`язав Президента України розглянути подання ВРП від 22.07.2021 № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва; стягнув за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь позивачки судові витрати у розмірі 1 937,92 грн.

2.2. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 пройшла передбачені Законом № 1402-VIII стадії призначення на посаду судді. На завершальних стадіях процедури призначення Вища кваліфікаційна комісія суддів України (далі - ВККС, Комісія) рішенням від 07.08.2019 № 427/дс-19 рекомендувала ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва. 22.07.2021 ВРП ухвалила рішення № 1667/0/15-21, яким вирішила внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва, направлене до Офісу Президента України (далі також - Офіс) та зареєстроване 26.07.2021 за вх. № 139/39436-01.

2.3. Касаційний адміністративний суд зазначив, що Президент України, отримавши подання ВРП про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва, мав відреагувати на подання ВРП протягом тридцяти днів, що, однак, не зробив.

2.4. Суд першої інстанції виснував, що згідно зі статтею 80 Закону № 1402-VIII вирішення питання, чи може особа бути призначена на посаду судді, є виключною компетенцією ВРП, а Президент України, реалізуючи висловлену ВРП ініціативу, призначає на посаду судді шляхом видання відповідного указу. Встановлений цією статтею строк у 30 днів для розгляду Президентом України подання ВРП є достатнім, прийнятним, обов`язковим і розумним, ґрунтується на положеннях статті 128 Конституції України та покликаний забезпечити дотримання необхідного (справедливого) балансу між суспільними (публічними) інтересами, які полягають у формуванні суддівського корпусу і виражені конституційно визначеним обов`язком участі Президента України у формуванні судової влади, та приватними інтересами позивачки. Недотримання такого строку щодо розгляду подання ВРП стосовно позивачки свідчить, за висновком суду першої інстанції, що Президент України проявив протиправну бездіяльність, яка має бути усунена шляхом зобов`язання Президента України розглянути зазначене подання.

3. Зміст доводів відповідача в апеляційній скарзі

3.1. Офіс Президента України, який відповідно до Указу Президента України від 30.04.2020 № 162/2020 «Про забезпечення самопредставництва Президента України та створених ним допоміжних органів і служб у судах України» здійснює самопредставництво Президента України в судах, не погодився з рішенням Касаційного адміністративного суду від 24.04.2025, подав апеляційну скаргу, у якій просить це рішення скасувати й ухвалити нове - про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 .

3.2. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції ухвалою від 04.11.2024 безпідставно відмовив у задоволенні клопотання Офісу про залишення без розгляду позовної заяви, що призвело до неправильного вирішення справи.

3.3. Згідно з доводами, наведеними в апеляційній скарзі, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом, висловивши хибну позицію, що бездіяльність відповідача має властивості триваючого діяння. Позивачка 12.01.2022 була обізнана з листа Офісу № 22/063350-26 як про дату ухвалення рішення ВРП про внесення подання щодо її призначення на посаду судді, так і про дату внесення відповідного подання і його надходження до Офісу. Таким чином, строк оскарження позивачкою бездіяльності щодо її призначення на посаду сплинув щонайпізніше 13.02.2022 (через місяць з моменту отримання позивачкою відповіді Офісу від 12.01.2022). Натомість, із позовною заявою позивачка звернулась лише через 2 роки 6 місяців з дня, коли дізналась про порушення своїх прав, тобто з пропуском строку звернення до суду з позовом, що є порушенням норми статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та, відповідно, суперечить принципу правої визначеності.

4. Рух апеляційної скарги

4.1. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 05.06.2025 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою Президента України на рішення Касаційного адміністративного суду від 24.04.2025, а ухвалою від 25.06.2025 призначила справу до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

5. Позиція позивачки щодо апеляційної скарги відповідача

5.1. ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу Офісу не погоджується з наведеними в ній доводами, стверджує, що вони не спростовують правильності висновків Касаційного адміністративного суду в рішенні від 24.04.2025 про підстави для задоволення позовних вимог, законності та обґрунтованості цього рішення.

6. Обставини справи

6.1. Рішенням ВККС від 03.04.2017 № 28/зп-17 було оголошено добір кандидатів на посаду місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевих судів.

6.2. 11.05.2017 ОСОБА_1 звернулася до ВККС із заявою про допуск її до участі у доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду як особи, яка має стаж роботи на посаді помічника судді більше трьох років.

6.3. Рішенням Комісії від 19.04.2019 № 54/зп-19 визначено, зокрема, рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та зараховано їх до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих загальних судів у межах процедури добору кандидатів на посаду судді місцевого суду, оголошеного Комісією 03.04.2017. Вказаним рішенням ВККС до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих загальних судів зараховано ОСОБА_1 , яка за результатами кваліфікаційного іспиту набрала 193,875 бала та зайняла 44 позицію в рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду.

6.4. 19.07.2019 рішенням ВККС № 101/дс-19 ОСОБА_1 допущено до участі в оголошеному Комісією 02.07.2019 конкурсі на зайняття вакантних посад суддів місцевих загальних судів.

6.5. Рішенням Комісії від 07.08.2019 № 150/зп-19 затверджено рейтинг учасників конкурсу на зайняття 505 вакантних посад суддів у місцевих загальних судах, оголошеного рішенням Комісії від 02.07.2019 № 108/зп-19. Зокрема, затверджено рейтинг кандидатів на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва, відповідно до якого ОСОБА_1 зайняла четверту позицію в рейтингу на зайняття восьми посад суддів зазначеного суду.

6.6. Рішенням від 07.08.2019 № 427/дс-19 ВККС рекомендувала ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва.

6.7. 22.07.2021 ВРП рішенням № 1667/0/15-21 вирішила внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва.

6.8. Подання ВРП надійшло до Офісу 26.07.2021 (вх. № 139/39436-01).

6.9. Оскільки станом на 29.08.2024 подання ВРП не розглянуто Президентом України, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

7. Норми права, які регулюють спірні правовідносини, та висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування у цій справі

7.1. Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

7.2. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

7.3. За правилами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

7.4. Частинами першою та другою статті 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

7.5. Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

7.6. Конституційним поділом влади на законодавчу, виконавчу та судову не вичерпується увесь принцип поділу влади. Так, статтею 102 Конституції України встановлено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

7.7. Повноваження Президента України визначені, зокрема, статтею 106 Конституції України.

7.8. Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України (частина третя статті 106 Конституції України).

7.9. До конституційних повноважень Президента України належить також призначення на посаду судді. Згідно із частинами першою, другою статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням ВРП у порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

7.10. Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України і не можуть бути розширені та/або обмежені законом або іншим нормативно-правовим актом [до прикладу, рішення від 10.04.2003 № 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України); від 07.04.2004 № 9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет); від 16.05.2007 № 1-рп/2007 (справа про звільнення судді з адміністративної посади); від 11.12.2007 № 12-рп/2007 (справа про порядок припинення повноважень членів Кабінету Міністрів України); від 26.02.2009 № 6-рп/2009 (щодо звільнення з посади Голови Національного банку України)].

7.11. Повноваження ВРП щодо внесення подання про призначення суддів визначені статтею 131 Конституції України, статтею 3 Закону України від 21.12.2016 № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VІІІ).

7.12. Водночас порядок призначення на посаду судді встановлено статтею 80 Закону № 1402-VIII.

7.13. Відповідно до частини першої статті 80 Закону № 1402-VIII призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання ВРП, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

7.14. Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.

7.15. Президент України видає указ про призначення судді не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання ВРП (частина друга цієї статті).

7.16. За частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

7.17. Оцінка судом поведінки суб`єкта владних повноважень за критерієм правомірності при вирішенні адміністративного позову, безумовно, повинна ґрунтуватися насамперед на конституційному положенні про законність діяльності органів державної влади, місцевого самоврядування та їх посадових осіб.

7.18. Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 пройшла передбачені Законом № 1402-VIII стадії призначення на посаду судді. На завершальних стадіях процедури призначення ВККС рішенням від 07.08.2019 № 427/дс-19 рекомендувала ОСОБА_1 для призначення на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва. 22.07.2021 ВРП ухвалила рішення № 1667/0/15-21, яким вирішила внести Президентові України подання про призначення ОСОБА_1. на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва, яке було направлене до Офісу Президента України та зареєстроване 26.07.2021 за вх. № 139/39436-01.

7.19. Як підтверджується матеріалами справи, з 26.07.2021 (дата отримання Офісом подання ВРП) до 24.04.2025 (дата ухвалення рішення суду першої інстанції) Президент України подання ВРП щодо призначення ОСОБА_1 на посаду судді не розглянув.

7.20. Предметом спору в цій справі є протиправна бездіяльність Президента України щодо непризначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва у передбачений законом строк.

7.21. Позивачка не оскаржує акти чи дії Президента України, за наслідками яких настає певна подія (складається певний документ), з настанням (утворенням) якої (якого) можна було б безсумнівно стверджувати, що почався відлік порушеного права чи інтересу.

7.22. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово висновувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень потрібно розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає у неухваленні рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно потрібними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були вчинені чи були вчинені з порушенням розумних строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість, підстави та межі бездіяльності, а також її шкідливість для прав та інтересів особи.

7.23. Велика Палата Верховного Суду зважує на те, що Офіс Президента України правильність рішення суду першої інстанції по суті вирішення справи не оскаржує. Доводи в апеляційній скарзі зводяться виключно до порушення судом першої інстанції статті 122 КАС у зв'язку з необґрунтованим (як стверджується в апеляційній скарзі) висновком, що позивачка не пропустила строк звернення до суду з позовом і що підстав для залишення без розгляду позову немає.

7.24. Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

7.25. Надаючи оцінку наведеним в апеляційній скарзі доводам, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

7.26. За змістом положень частини першої статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

7.27. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС).

7.28. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, як це визначено частиною другою статті 122 КАС.

7.29. Ураховуючи, що в цій справі оскаржується саме протиправна бездіяльність Президента України щодо нерозгляду подання ВРП від 22.07.2021 № 1667/0/15-21 про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва, то предметом спору в цій справі є триваюче порушення прав позивачки, зовнішнім вираженням якого є невиконання Президентом України обов`язку розглянути відповідне подання протягом законодавчо визначеного строку.

7.30. Бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

7.31. Отже, вчинена відповідачем бездіяльність фактично є триваючим правопорушенням, оскільки відсутність дій щодо розгляду відповідного подання ВРП триває з 27.07.2021.

7.32. Велика Палата Верховного Суду враховує, що в чинному законодавстві України не визначено поняття «триваюче правопорушення».

7.33. Разом із цим за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення.

7.34. Тобто протиправна бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволять визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні.

7.35. Підсумовуючи наведене вище, Велика Палата Верховного Суду констатує, що строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. В іншому разі суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

7.36. У справі «Лелас проти Хорватії» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

7.37. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

7.38. Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає необґрунтованими доводи представника Президента України, наведені в апеляційній скарзі, про те, що позивачка пропустила строк звернення до адміністративного суду із цим позовом, оскільки бездіяльність відповідача має триваючий характер.

7.39. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

8.2. На підставі частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

8.3. Оскільки Касаційний адміністративний суд розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у рішенні висновків, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Президента України залишити без задоволення.

Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.04.2025 у справі № 990/282/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачка Є. А. Усенко

Судді: О. О. Банасько С. Ю. Мартєв

О. Л. Булейко К. М. Пільков

І. А. Воробйова С. О. Погрібний

О. А. Губська Н. С. Стефанів

А. А. Ємець І. В. Ткач

В. В. Король О. С. Ткачук

С. І. Кравченко В. Ю. Уркевич

О. В. Кривенда Н. В. Шевцова

Відповідно до частини третьої статті 321 Кодексу адміністративного судочинства України постанову оформив суддя Кривенда О. В.