Справа № 990/342/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2025-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

24 липня 2025 року

м. Київ

справа №990/342/25

адміністративне провадження №П/990/342/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Кравчука В.М., Стародуба О.П. та Шарапи В.М., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

16 липня 2025 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач, ВККС України), в якому позивач просить визнати протиправним та нечинним рішення ВККС України від 08 травня 2025 року № 12/ас-25 «Про дослідження досьє, проведення співбесіди та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного адміністративного суду Ванівського Юрія Михайловича в межах конкурсу, оголошеного рішенням ВККС України від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)».

В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 вказує, що незгоден з рішенням ВККС України від 08 травня 2025 року № 12/ас-25, яке прийняте у процедурі кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду. Позивач зазначає, що оскаржуване ним рішення є немотивованим та таким, що не відповідає критеріям пропорційності та рівності.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено такий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Берназюк Я.О., судді Бучик А.Ю., Кравчук В.М., Стародуб О.П. та Шарапа В.М.

Вирішуючи питання про відкриття провадження в адміністративній справі згідно зі статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), Суд виходить із наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:

подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;

має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);

відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;

належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;

позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);

немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 , Суд має достатні підстави вважати, що вона подана з порушенням вимог КАС України, виходячи з такого.

Стосовно строку звернення до Суду з позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини восьмої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 9901/165/20 вказала, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Установлення процесуальних строків законом і судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлене специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач оскаржує, зокрема, дії ВККС України щодо прийняття рішення від 08 травня 2025 року № 12/ас-25, тоді як із позовною заявою щодо зазначеної вимоги він звернувся лише 16 липня 2025 року, тобто з пропуском строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною восьмою статті 122 КАС України.

Водночас, у позовній заяві ОСОБА_1 заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначає, що ним не було отримано повного тексту оскаржуваного рішення у день його прийняття. Вважає, що він вживав активні дії для отримання рішення, зокрема звертався до ВККС України із відповідною заявою 10 червня 2025 року. На підтвердження вказаного додає до матеріалів позовної заяви супровідний лист ВККС України № 36-5296/25, яким 19 червня 2025 року відповідач надіслав позивачу копію оскаржуваного рішення.

З огляду на це, згідно тверджень позивача, саме з цієї дати розпочався встановлений частиною восьмою статті 122 КАС України місячний строк на звернення до суду з позовом.

Надаючи оцінку вказаним підставам, що зазначені позивачем в клопотанні про поновлення строків, слід зазначити про їх необґрунтованість, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 122 КАС України, - за загальним правилом - строк звернення до суду встановлюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, згідно з зазначеними нормами, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення його прав, а й з об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

Колегія суддів також вказує, що згідно усталеної позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої зокрема у постановах від 16 лютого 2023 року у справі № 803/1149/18 та від 26 жовтня 2023 року у справі № 990/139/23, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку «повинна була дізнатися» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Оцінюючи наведені позивачем в обґрунтування поважності підстав пропуску строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що позивач був обізнаний про засідання ВККС України у складі колегії 08 травня 2025 року, на якому з ним проводилася співбесіда, оскільки зі змісту спірного рішення ВККС України вбачається, що позивач брав участь в засіданні, яке відбулося, надавав пояснення та обговорював, зокрема, висновок ГРД, пояснення, інші обставини, документи та матеріали, а також, відповідно, був обізнаний з висновками, прийнятими відповідачем за результатами співбесіди.

Крім того, Суд також наголошує на тому, що відповідно до пункту 107 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16 (у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 жовтня 2023 року № 119/зп-23 зі змінами) копія рішення Комісії надається особі, стосовно якої його ухвалено, за відповідним зверненням такої особи.

Отже, ВККС України надсилає рішення лише у випадку, якщо особа звернулася з проханням про його надання.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що згідно наданої позивачем копії супровідного листа ВККС України, яким було направлено копію оскаржуваного рішення, за отриманням такої копії позивач звернувся лише 10 червня 2025 року, тобто більше ніж через місяць після ухвалення оскаржуваного рішення.

Пояснень або доказів того, чому позивач не цікавився наявністю повного тексту рішення ВККС України № 12/ас-25 з моменту його ухвалення до 10 червня 2025 року позовна заява не містить.

При цьому колегія суддів також наголошує, що рішення ВККС України від 08 травня 2025 року № 12/ас-25 опубліковано на офіційному веб-сайті ВККС України і доступ до такої інформації є вільним та відкритим.

Проте заявлене клопотання про поновлення строку на звернення до суду з цим позовом не містить обґрунтування об`єктивних причин неможливості ознайомлення з оскаржуваним рішенням на офіційному веб-сайті відповідача в період з моменту його опублікування до моменту отримання такого рішення 19 червня 2025 року.

Вказане у своїй сукупності свідчить про те, що вказані позивачем у клопотанні причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом не є об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, та не є пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, а тому є неповажними. При цьому колегія суддів стверджує, що позивач міг знати про наявність оскаржуваного рішення раніше вказаної ним дати, водночас через власну пасивну поведінку не реалізував своє право на звернення до суду з позовом вчасно.

Відповідно до частин першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Крім того, стосовно заявлених позивачем вимог до Верховного Суду, колегія суддів вказує таке.

Відповідно до частини першої статті 160 КАС України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, зокрема, у постанові 16 лютого 2022 року у справі № 9901/482/21, що закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 640/7310/19,від 26 лютого 2020 року у справі № 520/12042/18, від 06 травня 2020 року у справі № 9901/42/20, від 03 червня 2021 року у справі № 9901/41/21 та від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/337/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 9901/380/21 також вказано, що зміст позову - це частина позову, яка, з одного боку, відображає вид судового захисту, а саме звернену до суду вимогу позивача щодо застосування конкретних способів захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права; відповідно до змісту позовних вимог встановлюються межі судового розгляду і предмет доказування. З іншого боку, зміст позовних вимог складають матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, щодо яких суд повинен ухвалити рішення.

Отже, законодавець закріпив за позивачем право на звернення до суду, право обирати спосіб захисту, визначати підстави позову та одночасно передбачив обов`язок останнього зазначити це в позовній заяві, а також доводити правомірність вимог.

Під змістом позовних вимог розуміється, зокрема, визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу, який має бути сформульований максимально чітко і зрозуміло, а тому, особа, звертаючись до суду із позовною заявою, повинна чітко зазначити рішення (дії чи бездіяльність) суб`єкта владних повноважень, що порушили її право та вказати спосіб захисту свого порушеного права.

Підхід до розуміння поняття «зміст позовних вимог» також висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в ухвалі від 01 червня 2022 року у справі №990/81/22, де Суд вказав, що під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу, а обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають з фізичними чи юридичними особами у спірні правовідносини. Позовні вимоги і обставини в їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції, окрім інших, підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісій суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, у тому числі ВККС України, яку ОСОБА_1 визначив відповідачем у своїй позовній заяві, встановлені статтею 266 КАС України, правила якої поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема щодо законності актів, дій чи бездіяльності ВККС України (пункти 1, 2, 3 частини першої цієї статті).

Згідно з частиною четвертою статті 266 КАС України, Верховний Суд за наслідками розгляду адміністративних справ, визначених частиною другою цієї статті, може:

визнати акт Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині;

визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України вчинити певні дії;

застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

Поряд із цим приписами частини другої статті 245 КАС України встановлено повноваження суду у разі задоволення позову, серед яких передбачено можливість прийняти рішення про визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень, а також про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень тощо.

Аналізуючи положення статей 5, 245, 266 КАС України у сукупності, колегія суддів доходить висновку, що встановлені КАС України способи захисту порушеного права не є вичерпними. Водночас, положеннями процесуального закону визначається, що деякі із встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. При цьому таким способам захисту повинні відповідати зазначені у позовній заяві вимоги особи, яка звертається до адміністративного суду.

Так, визнанню протиправним нормативно-правового акта чи окремих його положень кореспондує спосіб захисту права у вигляді визнання його нечинним. При цьому внаслідок прийняття судом такого рішення відповідний акт втрачає свою чинність з моменту набрання законної сили цим рішенням.

Натомість визнанню протиправним індивідуального акта чи окремих його положень кореспондує спосіб захисту права у вигляді його скасування. У такому випадку внаслідок прийняття судом такого рішення відповідний акт втрачає свою чинність з моменту його прийняття.

Подібний підхід застосований Верховним Судом, зокрема, в ухвалах від 01 березня 2021 року у справі №9901/39/21, від 14 липня 2021 року у справі №9901/270/21, від 18 листопада 2021 року у справі №9901/474/21, від 26 грудня 2023 року у справі №990/338/23 та від 15 квітня 2024 року у справі №990/117/24.

Зі змісту поданої позивачем позовної заяви вбачається, що позивачем оскаржується індивідуальний акт (рішення) суб`єкта владних повноважень (в даному випадку - ВККС України).

Водночас, зі змісту прохальної частини видно, що позивач просить визнати оскаржуване рішення ВККС України від 08 травня 2025 року № 12/ас-25 протиправним та нечинним останнє.

Таке формулювання пункту 2 прохальної частини позовної заяви не відповідає вимогам статей 5, 245 та 266 КАС України. Крім того, жодних аргументів на користь того, що всупереч вищезазначеним приписам КАС України належним способом захисту прав позивача у даному випадку має бути визнання індивідуального акту нечинним, у позові не наведено.

З огляду на це, враховуючи встановлену неузгодженість між предметом позову та обраним позивачем способом захисту порушеного права, колегія суддів доходить висновку про необхідність уточнення позивачем вимог поданої ним позовної заяви, з урахуванням імперативних положень частини першої статті 5, статті 245 КАС України та частини четвертої статті 266 КАС України.

Виконання вказаних вимог насамперед зумовить забезпечення завдань адміністративного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача від можливих порушень з боку суб`єкта владних повноважень та дозволить перевірити вчинення відповідачем у справі дій:

на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

безсторонньо (неупереджено);

добросовісно;

розсудливо;

з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина друга статті 169 КАС України).

З огляду на викладене, позовну заяву необхідно залишити без руху, встановивши строк протягом якого позивач має усунути вказані судом недоліки, а саме:

подати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, в якій вказати інші підстави для поновлення строку звернення та надати докази поважності причин його пропуску (для здійснення судом належної оцінки та перевірки доводів, наведених заявником в обґрунтування поважності підстав пропуску строку звернення до суду, такі доводи повинні бути підтверджені відповідними письмовими документами або іншими доказами, з яких достовірно вбачається існування обставин, зазначених у заяві про поновлення строку);

привести зміст позовних вимог та виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідно до положень статей 5, 245 та 266 КАС України з урахуванням мотивів цієї ухвали Суду.

Відповідно до пункту першого частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 245, 248, 266 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення залишити без руху.

Встановити ОСОБА_1 строк десять днів з дати вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що у разі неусунення недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, заява буде повернута з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді: А.Ю. Бучик

В.М. Кравчук

О.П. Стародуб

В.М. Шарапа