Справа № 640/7032/20
Суддя: Подлісна Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 640/7032/20

17 липня 2025 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючої судді Подлісної І.М.

за участю:

секретаря судового засідання Щепанюк Ю.Ю.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Чернілевська К.Г.

представника відповідача Дехтярьов В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Громадянина російської федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державна міграційна служба України, Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про зобов`язання вчинити дії та скасування рішення.

Позов обґрунтований тим, що 18.03.2020 року Позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 94 від 18.03.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Відповідача 1 № 26-20 від 06.03.2020 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою судді окружного адміністративного суду м. Київ від 30 березня 2020 р. справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Законом України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 № 2825-IX (далі - Закон № 2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу 640/7032/20 за позовною заявою Громадянин російської федерації ОСОБА_1 до Державна міграційна служба України , Центральне міжрегіональне Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії та здійснювати її розгляд за правилами спрощеного провадження без виклику сторін.

Представником відповідача Державною міграційною службою України надіслано через електронний суд 24.03.2025 додаткові пояснення по даній справі.

Ухвалою суду від 14.04.2025 ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання та призначено судове засідання на 04.06.2025 о 10:00 год.

Ухвалою суду від 30.05.2025 призначено та залучено до участі в судових засіданнях у справі перекладача з російської мови на українську мову - Лукашевич Ганну Сергіївну (номер засобу зв`язку: НОМЕР_1 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Ухвалою суду від 04.06.2025 відкладено розгляд справи на 17.07.2025 о 10:00 год. в режимі відеоконференції.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову, просив в його задоволенні відмовити.

Заслухавши сторін, дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Громадянин Російської Федерації, ОСОБА_1 маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини та систематичне порушення прав людини, залишив країну свого походження - Російську Федерацію у пошуках захисту та прибув до України і звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У травні 2018 року Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з належно оформленою заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує

додаткового або тимчасового захисту. Наказом ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №55 від 31.05.2018р. позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач, вважаючи рішення ДМС України протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі №0440/5353/18, у задоволенні позовної заяви відмовлено. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі № 0440/5353/18 апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2019 року у справі № 0440/5353/18 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Через наявність додаткових відомостей та оновленої інформації про країну походження, в липні 2019 року Позивач подав до Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області належним чином оформлену заяву-анкету про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

05.09.2019 року позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області №236 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було прийнято на підставі Наказу Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області № 556 від 05.09.2019року. Відмову було вмотивовано очевидною необґрунтованістю поданої заяви, а саме, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також недоведеністю загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування щодо мене смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із таким рішенням Позивач подав скаргу до Державної міграційної служби України на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.03.2020 року позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 94 від 18.03.2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Відповідача 1 № 26-20 від 06.03.2020 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління ДМС в м. Києві та в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що зазначені рішення є протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, що і стало причиною звернення до суду.

Визначаючись щодо спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.

Відповідно до положень статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу до неї 1967 року термін «біженець» означає особу, яка «через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань».

Таке саме визначення терміну «біженець» міститься й у п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно положень якого «біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань».

Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого , що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації та перебуває за її межами, в Україні, у зв`язку з тим, що він був змушений залишити територію Росії та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в нього обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я. Небезпека перебування Позивача в країні його походження та побоювання систематичного порушення прав людини.

Позивач через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за політичною ознакою був вимушений покинути країну походження - Російську Федерацію.

Згідно положень п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні» (далі за текстом - Постанова), підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з документів і повідомлень міжнародних неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну.

Відповідачі не поцікавились актуальною ситуацією у країні походження Позивача під час прийняття оскаржуваних рішень, незважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Між тим, інформація по країні походження - Російській Федерації, міститься у загальнодоступних та авторитетних джерелах інформації, тобто у ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАСУ), а також п.10 вищезазначеної Постанови № 1 не потребує доказування.

Оскільки відповідно до положень Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН головним критерієм для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, то саме наявність таких побоювань мала бути перш за все з`ясована Відповідачем 1 та Відповідачем 2.

Згідно положень п. 39 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (надалі за текстом - Керівництво), передбачається, що якщо тільки особа не шукає пригод чи не бажає просто подивитися світ, то вона у звичайних умовах не залишить свій дім та країну без обставин, що змушують до цього. Позивач не шукає пригод і не бажає подивитися світ. Залишити країну походження його змусили обставини, які унеможливлюють безпечне проживання в цій країні.

Згідно положень п. 40 Керівництва, оцінка суб`єктивного елемента невідокремлювана від особистості заявника, оскільки психологічні реакції різних осіб у схожих умовах можуть відрізнятись. Одна особа може мати сильні релігійні і релігійні переконання, перегляд яких зробить її життя нестерпним, інша особа може не маги таких сильних переконань. Одна особа може прийняти імпульсивне рішення утікати, інша може ретельно спланувати свою втечу.

Згідно положень п. 41 Керівництва, враховуючи важливе значення, яке надається у визначенні «біженець» суб`єктивному фактору, необхідна оцінка достовірності у тих випадках, коли наявні факти недостатньо проясняють картину. Необхідно брати до уваги, зокрема, його власне судження про своє положення, його власний досвід, іншими словами - все, що може слугувати доказом того, що основним мотивом його звернення є побоювання. Ці побоювання мають бути обґрунтовані. Перебільшені побоювання, проте, можуть бути досить обґрунтованими, якщо враховуючи всі обставини справи, такий душевний стан може вважатися виправданим.

Враховуючи вищенаведені факти, Позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через релігійні та політичні причини, а також через систематичне порушення прав людини по всій країні.

Згідно положень п. 42 Керівництва, що стосується об`єктивних елементів, то необхідно надати оцінку твердженням заявника. Ці твердження не можуть розглядатися абстрактно, а мають оцінюватися в контексті відповідної вихідної інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження заявника - якщо не основна мета, то дуже важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих заявником. Взагалі, побоювання заявника мають вважатися досить обґрунтованими, якщо він може довести у межах розумного, що його тривале перебування у країні походження стало нестерпним для нього з причин, зазначених у визначенні, або з тих самих причин стало б нестерпним, якби вій повернувся назад. Побоювання Позивача є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекає небезпека у зв`язку з переслідуваннями через релігійні та політичні причини, а також систематичне порушення прав людини по всій країні.

Згідно положень п. 65 Керівництва, переслідування можуть також виходити від частин населення, що не поважає порядок, встановлений законами цієї країни. Там, де серйозні дискримінаційні чи такі, що принижують гідність дії здійснюються місцевим населенням, вони можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це, або якщо влада відмовляється, чи не здатна забезпечити ефективний захист.

Такі самі твердження містяться і в положеннях Постанови Пленуму БАСУ №1 від 25 червня 2009 року.

Таким чином, об`єктивно вбачається, що влада Російської Федерації не здатна забезпечити захист Позивачеві від переслідувань через політичні та релігійні переконання. До того ж влада Російської Федерації не в змозі забезпечити Позивачеві захист від систематичного порушення прав людини.

Працівники Відповідача 1 та Відповідача 2 дослідили інформацію по країні-походження Позивача формально, не виконавши вищенаведені положення Керівництва та Постанови. Якби працівники Відповідача 1 та Відповідача 2 виконали всі дії, передбачені Керівництвом та Постановою, належним чином, вони й самі дійшли б висновку, що для Позивача існує об`єктивна загроза бути ув`язненою чи бути підданою катуванню, а також загроза систематичного порушення прав людини.

Як видно з матеріалів справи, а саме із заяви Духовного управління мусульман Криму №35/2025 від 28.05.2025 що це чергова спроба РФ затримати позивача, яка свідчить про системність переслідування та відповідно до того факту, що його не було передано до РФ прокуратурою України, через відсутність підстав для видачі, також свідчить про фальсифікування справи, проти ОСОБА_1 .

Слід зауважити, що Міжнародний Інтерпол ввів обмеження у співпраці з РФ, що було опубліковано на офіційному сайті Інтерполу.

Щоб запобігти будь-якому потенційному зловживанню каналами Інтерполу щодо націлювання на осіб у рамках конфлікту в Україні або за його межами, Генеральний секретар Інтерполу запровадив посилені заходи нагляду та моніторингу щодо Росії. Тепер запити більше не зможуть надсилатися безпосередньо Москвою до країн-членів. Тепер московський офіс Інтерполу мас направити всі свої запити до Генерального секретаріату для перевірки на відповідність Правил Інтерполу.

Виходячи з вищенаведених фактів про порушення релігійних свобод у РФ та спроби РФ затримати Богатирьова через систему міжнародного розшуку, суд вважає, що він має достатньо підстав для обґрунтованого побоювання повертатись у країну свого походження РФ.

Суд звертає увагу на те, що рішення Відповідача 1 та Відповідача 2 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути наслідком виникнення у Позивача обов`язку повернутись до країни походження, а відтак (з огляду на інформацію про країну походження Позивача та побоювання Позивача) така відмова є порушенням наступних норм законодавства України та міжнародного права:

а) Стаття 28 Конституції України в частині заборони катувань;

б) Стаття 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, в частині заборони катувань, ст.2, в якій гарантується право на життя, та ст.5. якою гарантуються право на свободу та особисту недоторканість;

в) Стаття 13 Римської Конвенції 1950 року в частині, де від органів державної влади вимагається «незалежний та глибокий аналіз заяв громадян про наявність достатніх підстав вважати, що існує реальний ризик зазнати поводження, яке заборонено Статтею 3. Римської Конвенції».

г) Стаття 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року в частині заборони державам-учасницям «висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй може загрожувати там застосування катувань».

д) Стаття 3 Конвенції ООН «Проти катувань та інших жорстоких або нелюдських або принижуючих гідність видів поводження і покарання» 1984 року, де зазначено, що «для визначення наявності таких підстав компетентні власті беруть до уваги всі обставини, що стосуються справи, включаючи, у відповідних випадках, існування в даній державі постійної практики брутальних і масових порушень прав людини».

З огляду на вищенаведені обставини, об`єктивно вбачається, що влада Російської Федерації не здатна забезпечити захист Позивачеві від загрози бути переслідуваним через релігійні та політичні причини, а також систематичне порушення прав людини по всій країні.

За наведених обставин, наказ Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №236 від 05.09.2019 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України №26-20 від 06.03.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слід визнати протиправними і скасувати.

Відповідно до частини 3 статті 245 КАС України у разі скасування індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

З огляду на вищевикладене, враховуючи принцип верховенства права, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, приходить до висновку, що слід зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №236 від 05.09.2019 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №26-20 від 06.03.2020 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина російської федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 22 липня 2025 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- Громадянин російської федерації ОСОБА_1 (місцезнаходження/місце проживання: код ЄДРПОУ/РНОКПП );

відповідач:

- Державна міграційна служба України (місцезнаходження/місце проживання: вул. Володимирська, 9,м. Київ,01001 код ЄДРПОУ/РНОКПП 37508470).

- Центральне міжрегіональне Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (місцезнаходження/місце проживання: вул. Березняківська, 4А,м. Київ,02152 ).

Головуючий суддя Подлісна І.М.