Справа № 640/11323/19
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А. розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасування рішення від 05.06.2019 № 208-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою від 26 червня 2019 року у справі головуючим суддею Огурцовим О.П, відкрито провадження, визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно абз.4 п.2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 року №2825-IX (далі Закон №2825) зазначено, що інші адміністративні справи, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, у тому числі ті, що передані до Київського окружного адміністративного суду до набрання чинності Законом України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" щодо забезпечення розгляду адміністративних справ", але не розподілені між суддями (крім справ, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України), передаються на розгляд та вирішення іншим окружним адміністративним судам України шляхом їх автоматизованого розподілу між цими судами з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ у порядку, визначеному Державною судовою адміністрацією України. Справи, підсудність яких визначена частиною першою статті 27, частиною третьою статті 276, статтями 289-1, 289-4 Кодексу адміністративного судочинства України, до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Так, на виконання вищенаведеного пункту Закону №2825 Окружний адміністративний суд міста Києва скерував матеріали справи №640/11323/19 за належністю.

08.04.2025 року справа №640/11323/19 за результатами автоматизованого розподілу була передана для розгляду судді Одеського окружного адміністративного суду Іванову Е.А.

Ухвалою суду від 14.04.2025 року прийнято до провадження адміністративну справу №640/11323/19 та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Розгляд справи розпочато спочатку.

В обгрунтування вимог позивач зазначає, що відповідачем не надано належної оцінки доводів позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на політичному ґрунті в Республіки Білорусь, так як він належить до окремої соціальної групи-підприємців, які мають неприйнятні для влади країни переконання у неефективності економічної моделі та діючого політичного устрою.

Третя особа надала письмові пояснення у яких вказала, що було перевірено інформацію по країні походження позивача із офіційних та загальнодоступних джерел, та позивач не відноситься до жодної з груп які зазнають утиски на території республіки Білорусь, позивач був документований у консульстві РБ на території України паспортом громадянина РБ для постійного проживання за межами РБ , стосовно нього в РБ порушена кримінальна справа, отже заявник не бажає повертатися до країни громадянської належності РБ через побоювання відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством цієї країни як протиправні і на нього може очікувати відповідальність визначена Кримінальним кодексом РБ, та зазначені причини не повернення позивача не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за яким особу може бути визнано біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідач надав суду відзив у якому вимоги не визнав з підстав того, що доводи заявника, що кримінальна справа проти нього є відкритою 25.07.2017 року заднім числом є недостовірною та факт документування заявника паспортом громадянина РБ серії НОМЕР_1 виданого 11.08.2017 року МЗС РБ терміном до 11.08.2027 року та документування заявника посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_2 від 10.10.2017 року не може бути доказом того, що на момент оформлення відповідних документів стосовно заявника на території РБ були відсутні будь-які кримінальні провадження. Особисто заявник відкрито не виступав з критикою уряду і влади РБ, обговорював пов`язані з цим питання з ОСОБА_2 , про що знали лише друзі заявника. Проаналізована інформація не підтверджує, що кримінальна справа порушена проти ОСОБА_3 є сфабрикованою і пов`язаною із опозиційними настроями та політичною діяльністю ОСОБА_2 тобто політично мотивованою. Позивач не відноситься до жодної з груп, які зазнають утиски на території республіки Білорусь.

Представник позивач надав до суду відповідь на відзив.

До суду від представника третьої особи надійшли додаткові пояснення у яких він зазначає, що 31.05.2021 року на адресу УДМС у Вінницькій області надійшла заява ОСОБА_1 , про припинення розгляду його заяви про отримання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із тим, що позивач відповідно до рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2021 року набув громадянства України, на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України». 26.05.2021 року ОСОБА_1 , було видано довідку № 126 про реєстрацію його громадянином України.

Бердичівським відділом УДМС у Житомирській області ОСОБА_1 , 18.06.2021 був документований паспорта громадянина України № НОМЕР_3 .

Дослідивши заяви по суті справи, надані до суду письмові докази у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 як громадянин Республіки Білорусь знаходиться на території Україні з жовтня 2016 року.

18 листопада 2016 року позивач отримав дозвіл на імміграцію до України.

29 грудня 2016 року громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 отримав посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_4 .

10 жовтня 2017 року громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 також отримав посвідку № НОМЕР_5 на постійне проживання в Україні.

Відповідно до протоколу затримання від 24.11.2017 року ОСОБА_1 був затриманий в міжнародному пункті пропуску «Нові Яриловичі» Українськими прикордонниками в порядку ст. ст. 208, 582 КГІК України при виїзді із України до Республіки Білорусь, так як за даними Генерального Секретаріату Інтерполу від 20.11.2017 року він знаходиться у міжнародному розшуку за вчинення злочину передбаченого частиною 2 статі 431 Кримінального кодексу Республіки Білорусь.

26.11.2017р. слідчим суддею Ріпкинського районного суду Чернігівської області було винесено ухвалу (а.с. 50-51, т.1), якою громадянина Республіки Білорусь - ОСОБА_1 було заарештовано на 40 діб до отримання запиту про видачу в Республіку Білорусь, оскільки правоохоронними органами вказаної держави відносно нього 21.07.2017р. порушено кримінальну справу та 25 вересня 2017 він оголошений в розшук. Також в ухвалі від 26.11.2017р. Ріпкинський районний суд Чернігівської області посилається на відповідну постанову слідчого КГБ Республіки Білорусь від 25 липня 2017 року, згідно якої ОСОБА_1 обвинувачується у «скоєні злочинів, передбачених частиною 2 статі 431 Кримінального кодексу Республіки Білорусь за систематичні передачі хабарів, в тому числі в великих розмірах-директору ТОВ «АНШАНС ПЛЮС».

27 грудня 2017 року ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід - тримання під вартою (екстрадиційний арешт), а ухвалою Колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області від 23.01.2018р. вказаний запобіжний захід був змінений на домашній арешт за місцем проживання - АДРЕСА_1 .

З часу затримання ОСОБА_1 його законний представник -адвокат Кострюков Д.В. звертався до відповідача із зверненням про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.12.2017р., від 15.01.2018р., адвокатський запит від 19.01.2018р., звернення від 19.01.2018р.

15 червня 2018 року Державною міграційною службою України було винесено рішення №188-18 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дане рішення вмотивоване тим, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи № 2018VN0004 громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , підтримуючи висновок Управління ДМС у Вінницькій області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону відсутні.

Підставою прийняття такого рішення став висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.05.2018р.

З рішенням Державної міграційної служби України 15.06.2028р. від №188-18 позивач не погодився та оскаржив його до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року по справі № 826/10536/18 адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 15.06.2018р. № 188-18 про відмову у визнанні громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 біженцем.

На вказане рішення відповідач подав апеляційну скаргу, та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2019 року апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання ДМС України визнати громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 біженцем - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В іншій частині рішення залишити без змін.

На виконання вказаної постанови апеляційного суду відповідачем прийнято рішення №11-19 від 12.03.2019 року яким УДМС у Вінницькій області зобов`язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до законодавства.

За наслідками повторного розгляду справи третя особа склала висновок від 03.05.2019 року в зв`язку із відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутністю обгрунтованих загроз його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару, тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини вважати доцільним відмовити ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем прийнято рішення №208-19 від 05.06.2019 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону відсутні.

З вказаним рішенням позивач не погодився та звернувся до суду з позовом.

Джерела права та висновки суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон).

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 статті 1 Закону визначено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У постанові Шостий апеляційний адміністративний суд від 25 лютого 2019 року по справі №826/10536/18 зазначив : ()Посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 отримав від 10.10.2017 року, новий паспорт громадянина Республіки Білорусь НОМЕР_1 було видано МВС Республіки Білорусь 11.08.2017 року.

Таким чином, на момент останнього звернення позивача, жодних кримінальних проваджень на території Республіки Білорусь проти ОСОБА_1 не було и не могло бути, оскільки в іншому випадку жодного з вказаних документів він би не отримав.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має обґрунтовані побоювання стати жертвою політичних переслідувань.().

З урахуванням викладеного суд вважає, що ОСОБА_1 надав всі наявні у нього документи та обґрунтував свої побоювання стати жертвою політичних переслідувань.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 15.06.2018 року № 188-18 винесене без врахування всіх обставин справи, є необґрунтованим та підлягає скасуванню.().

Відповідно до ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

З аналізу висновку третьої особи від 03.05.2019 року вбачається, що міграційний орган провівши аналіз законодавства Республіки Білорусь дійшов до протилежного висновку ніж суд апеляційної інстанції, а саме, що до 13.07.2017 року стосовно заявника проведено всі необхідні перевірки згідно чинного законодавства РБ та прийнято рішення про оформлення постійного проживання за межами РБ та законодавство РБ не передбачає додаткових перевірок стосовно особи після оформлення постійного проживання громадянина за межами РБ для оформлення паспорта серії РР та його видачі . Таким чином факт документування заявника паспортом громадянина РБ серії РР виданого 11.08.2017 року МЗС РБ терміном до 11.08.2027 року та документування заявника посвідкою на постійне проживання в Україні, жодним чином не може бути доказом того, що на момент оформлення відповідних документів стосовно заявника на території Республіки Білорусь були відсутні будь-які кримінальні провадження.

З викладеного вбачається, що фактично третя особа даним висновком здійснює переоцінку обставин встановлених судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції по справі №826/10536/18, які набрали законної сили, та якими встановлено інші обставини, тобто виходить за межі своїх повноважень, а тому суд відхиляє даний аргумент.

Також окружний адміністративний суд м.Київа у рішенні по справі №826/10536/18 зазначив, що, відповідачем не було поставлено вимоги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

Так як вбачається з матеріалів справи №2018VN004 ОСОБА_1 в цій частині відповідач не усунув зауваження суду, а тому суд доходить висновку, що оскаржуване рішення винесене без врахування всіх обставин справи, тобто, є необґрунтованим, що є підставою для його скасування.

Проте щодо вимоги зобов`язати відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця, або визнати особою, яка потребує додаткового захисту, то суд враховує, що після звернення до суду з позовом 31.05.2021 року ОСОБА_1 , подав до УДМС у Вінницькій області заяву про припинення розгляду його заяви про отримання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із тим, що позивач відповідно до рішення Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20.05.2021 року набув громадянства України, на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України».

26.05.2021 року УДМС України в Житомирській області Кушнеру В.В. видано довідку № 126 про реєстрацію його громадянином України.

18.06.2021 ОСОБА_1 був документований Бердичівським відділом УДМС у Житомирській області паспортом громадянина України № НОМЕР_3 .

Таким чином на даний час позивач є громадянином України, а тому відповідно до п.1 та п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не підпадає під ознаки біженця, або особи яка потребує додаткового захисту (..1) біженець - особа, яка не є громадянином України, 4) додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;), а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Позивач у позиві просить стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу у сумі 10000грн., на підтвердження понесення яких надав суду ордер серії КВ №364024 від 21.04.2019 року та Угоду про надання правової допомоги від 21.06.2019 року.

Згідно п.1 та п.2 вказаної Угоди адвокат зобов`язується представляти інтереси клієнта в судах адміністративної та загальної юрисдикції, усіх органах державної влади та управління та територіальних підрозділах державних органів влади та управління, щодо вирішення питання про зобов`язання надати клієнту захисту держави на території України (визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, законного перебування під час процедури визначення правового статусу),

Згідно п.4 за надання правової допомоги клієнт сплачує на адвоката гонорар у розмірі 10000грн. у таки строки до 21.06.2019 року.

Проте матеріали справи не містять доказів проведення оплати адвокату за надані послуги з правничої допомоги, а відсутність акту виконаних робіт з їх детальним описом не дає можливість суду переконатися у тому, що вони стосуються розгляду справи у суді, так як обсяг взятих адвокатом зобов`язань по Угоді від 21.06.2019р. про надання правничої допомоги включає в себе крім іншого - правничу допомогу в усіх органах державної влади та управління та територіальних підрозділах державних органів влади та управління, щодо вирішення питання про зобов`язання надати клієнту захисту держави на території України (визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, законного перебування під час процедури визначення правового статусу), тобто виходять за межи правничої допомоги пов`язаної із розглядом справи.

Враховуючи вищенаведене суд доходить висновку, що позивач не надав суду доказів понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000грн, а тому заява не підлягає задоволенню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 № 208-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами встановленими ст.ст.295, 297 КАС України.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )

Відповідач: Державна міграційна служба України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 9, )

Третя особа Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ).

Суддя Е.А.Іванов