Справа № 320/34476/23
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Карпушової О.В., Черпака Ю.К.,

при секретарі: Литвин С.В.

за участю:

представника позивача: Попеля Д.В.

представника відповідача: Дехтярова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року по справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області) в якому просив

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області №556 від 12.05.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області поновити в дії посвідку серії НОМЕР_1 від 31.10.2018 на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка була скасована рішенням Центрального міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області №556 від 12.05.2023.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року значений позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №556 від 12.05.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Зобов`язано Центральне міжрегіональне Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області поновити в дії посвідку серії НОМЕР_1 від 31.10.2018 на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , яка була скасована рішенням Центрального Міжрегіонального Управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №556 від 12.05.2023.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Республіці Білорусь. Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , яке міститься в матеріалах справи, батьками позивача зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.12-13).

13.01.2004 позивача документовано паспортом Республіки Білорусь серії НОМЕР_4 , строком дії до 07.01.2024.

До 2018 року позивач періодично перебував на території України, а після придбання у 2018 році квартири у місті Києві, почав проживати на території України безперервно.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно про реєстрацію права власності №115190430 від 23.02.2018 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.15).

03.04.2018 позивач звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, оскільки його батько - ОСОБА_2 народився на території, що входила на момент його народження до складу Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР).

12.10.2018 ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

У подальшому, позивача документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 31.10.2018 (а.с.10).

На підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» 09.04.2019 року позивачем подану до Голосіївського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві заяву про зміну громадянства та набуття громадянства України за територіальним походженням (а.с.143).

28.08.2019 Управлінням з питань громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення оформити набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 (а.с.142 на звороті).

23.03.2023 до Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшов лист Управління з питань громадянства від 23.03.2023 № 8010.4-10855/8010.4.0-23 з інформацією про набуття громадянства України громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 , до якого долучено заяву про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням від 09.04.2019 та рішення про оформлення набуття громадянства України від 28.08.2019.

12.05.2023 Т.в.о. начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , згідно з яким на підставі принципу єдиного громадянства - громадянства держави України, що передбачають приписи ч. 1 ст. 2 Закону України «Про громадянство України», рекомендовано:

- скасувати рішення від 12.10.2018 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну;

- скасувати, визнати недійсною посвідку на постійне місця проживання серії НОМЕР_1 від 31.10.2018 (а.с.124-125).

Рішенням Центрального міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області від 12.05.2023 № 556 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , та скасовано посвідку на постійне місця проживання серії НОМЕР_1 від 31.10.2018 (далі по тексту - оскаржуване рішення, а.с.126).

14.08.2023 на підставі подання Голосіївського відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення про скасування рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про оформлення набуття громадянства України, за ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України», громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , у зв`язку з невиконанням п. 1.2.10 Порядку реалізації Угоди між Україною і Республікою Білорусь про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України, які постійно проживають в Республіці Білорусь, і громадянами Республіки Білорусь, які постійно проживають в Україні, затвердженого наказом МВС України МЗС України, Мінюсту України від 28.04.2000 № 317/95/15/5а у редакції наказу МВС, Мінюсту від 30.05.2007 № 169/115/321/5.

Вважаючи протиправним оскаржуване рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем незаконно, тобто за відсутності законодавчих підстав, і тягне за собою негативні для позивача наслідки, встановлені ст. 13 Закону № 2491-ІІІ, особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини врегульовані, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773), Законом України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ від 07.06.2001 (далі - Закон № 2491-ІІІ) та Законом України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі по тексту - Закон №2235-III). Усі зазначені нормативно-правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно з нормами статті 3 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Частиною 1 статті 1 Закону №2491-ІІІ визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Отже, іммігрантами можуть бути лише іноземці та особи без громадянства. Після набуття цими особами громадянства України змінюється їх правовий статус та підстави перебування та проживання в Україні.

Згідно зі ст. 3 Закону №2491-ІІІ правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі по тексту - Закон №2235-III, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 статті 2 Закону №2235 визначено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на принципі єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Статтею 8 Закону №2235-III визначено, що особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:

- особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства;

- іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справ, 12.10.2018 ГУ ДМС України в м. Києві прийнято рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

28.08.2019, на підставі заяви позивача, Управлінням з питань громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення оформити набуття громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 (а.с.142 на звороті).

Тобто, починаючи з 28.08.2019 року, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 набув громадянство України.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 не виконав передбачені Законом №2235-III дії задля припинення громадянства Республікою Білорусь, по яким останнім надано зобов`язання, зокрема, в заяві від 09.04.2019 року (а.с.(а.с.143), а саме: подати декларацію про відмову від громадянства Республіки Білорусь.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону N 2235-III, декларацією про відмову від іноземного громадянства є документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують повідомлення органами ДМС належним чином позивача про прийняте рішення Управлінням з питань громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28.08.2019 про набуття громадянства України громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Окрім того, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 , будучи документованим посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 , проживаючи на території України, самостійно не вчиняв певних дій для отримання інформації про набуття громадянства України, або рішення про відмову у набутті громадянства України.

Разом з тим, відповідно до норм чинного законодавства, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення, тобто 12.05.2023 року, ОСОБА_1 набув громадянство України за територіальним походженням, відповідно до рішення Управління з питань громадянства ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28.08.2019 року.

Проте, оскаржуваним рішенням від 12.05.2023 № 556 Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , та скасовано посвідку на постійне місця проживання серії НОМЕР_1 від 31.10.2018.

Підставою скасування зазначеного рішення відповідачем зазначено п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Так, правовими положеннями ст. 12 Закону №2491 визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Нормами частин 1 - 3 статті 13 Закону №2491-III встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №1983 від 26.12.2002, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983, в редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 21 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення (п. 23 Порядку №1983).

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, враховуючи викладені вище норми чинного законодавства, що відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не зазначено взагалі жодної законної підстави для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , який станом на 12.05.2023 року вже набув громадянство України, окрім посилання на частину 6 вище вказаної статті 12 Закону №2491, яка передбачає «інші випадки».

При цьому, у висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання Т.в.о. начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вказано, що 28.08.2019 позивач набув громадянство України на підставі частини 1 статті 8 Закону України «Про громадянство України». Згідно з пунктом 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Крім того, зазначено, що Закон України «Про імміграцію» не розповсюджується на громадян України.

Окрім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 12 Закону №2491-III передбачено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Положеннями частин 1-2 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Між тим, у даному випадку, Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області під час прийняття оскаржуваного рішення не зазначено належним чином підтверджених підстав/фактів щодо вчинення або можливості вчинення саме позивачем будь-яких протиправних дій на шкоду державній безпеці України, громадському порядку в Україні та громадянам України в цілому.

Аналіз оскаржуваного рішення та висновку про скасування дозволу на імміграцію вказують на відсутність встановлення відповідачем законних підстав, які підпадають під кваліфікацію «інших випадків», визначених ч. 6 вище статті 12 Закону №2491, для скасування дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , вичерпний перелік яких встановлено ст. 12 Закону №2491, а тому оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , опинився у стані правової невизначеності коли міграційний орган власними рішеннями позбавляє позивача не лише громадянства України, а й законних підстав для перебування на території України в якості іноземця.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на зазначені обставини, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному випадку, належним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивача є скасування оскаржуваного рішення, яким Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м. Києві та Київській області одночасно скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , та скасовано посвідку на постійне місця проживання серії НОМЕР_1 від 31.10.2018, та задоволення позовної вимоги, як похідної, про зобов`язання відповідача поновити в дії посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Щодо доводів апелянта про те, що вимога позивача про поновлення в дії посвідки на постійне проживання в Україні є порушенням принципу законності та дискрецїї міграційного органу, а тому задоволенню не підлягає, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

При обранні способу захисту прав позивача, у даному випадку, суд апеляційної інстанції враховує приписи статті 245 КАС України, з огляду на наступне.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст. 245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч.1 цієї норми у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

У разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.12.2018 у справі N 804/1469/17 та від 10.04.2019 у справі N 826/11251/18.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що даний позов підлягає задоволенню, шляхом визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Центрального міжрегіонального Управління ДМС у м.Києві та Київській області №556 від 12.05.2023 про скасування дозволу на імміграцію в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача поновити в дії посвідку серії НОМЕР_1 від 31.10.2018 на постійне проживання в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , яка була скасована оскаржуваним рішенням №556 від 12.05.2023, яке за наслідками судового розгляду є скасованим.

Отже, висновок суду першої інстанції про задоволенні позовних вимог є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а тому доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.В. Карпушова

Ю.К. Черпак

Повний текст виготовлено 23.07.2025 року