Справа № 420/13763/25
Суддя: Катаєва Е.В.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ), в якому позивач просить суд: - визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ПФУ №59 від 28.04.2025 щодо відмови йому - ОСОБА_1 , у призначенні пенсії по інвалідності; - зобов`язати ГУ ПФУ врахувати до страхового стажу періоди згідно трудової книжки від 26.07.1978 серія НОМЕР_1 , та призначити пенсію по інвалідності йому - ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії по інвалідності, за результатом розгляду якої відповідачем прийнято рішення №59 від 28.04.2025 про відмову у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного трудового стажу. При цьому, до страхового стажу не зараховані всі періоди згідно трудової книжки від 26.07.1978 НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці дописано іншим чорнилом дату видачі документу, початок трудової діяльності та дата заповнення документу (26.07.1978) передують даті виготовлення бланку (1995 рік) та титульну сторінку засвідчено печаткою підприємства, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства.

Позивач вважає прийняте рішення протиправним, оскільки що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві.

При цьому зазначив, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки, у зв`язку з чим не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу.

Ухвалою суду від 12.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник ГУ ПФУ подав відзив на позов, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, зазначивши, що до страхового стажу не зараховано всі періоди згідно трудової книжки від 26.07.1978 НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці дописано іншим чорнилом дату видачі документу, початок трудової діяльності та дата заповнення документу (26.07.1978) передують даті виготовлення бланку (1995 рік) та титульну сторінку засвідчено печаткою підприємства, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства. Вказане суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення трудових книжок працiвникiв.

Також представник зазначив, що позивачу роз`яснено, що для зарахування до страхового стажу періоду згідно трудової книжки від 26.07.1978 НОМЕР_1 необхідно надати надати уточнюючі довідки, видані за місцем навчання/ роботи на підставі первинних документів, або довідки з архівного відділу виданні на підставі первинних документів.

Справа розглянута у письмовому провадженні.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 .

Згідно з посвідченням № НОМЕР_3 від 14.09.2023 року позивача 06.06.2023 року визнано особою з інвалідністю ІІ групи довічно.

21.04.2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності, за результатом розгляду якої ГУ ПФУ прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №59 від 28.04.2025, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 15 років для осіб з інвалідність ІІ та ІІІ груп, при наявному 02 роки 05 місяців 21 день.

До страхового стажу не зараховано всі періоди згідно трудової книжки від 26.07.1978 НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці дописано іншим чорнилом дату видачі документу, початок трудової діяльності та дата заповнення документу (26.07.1978) передують даті виготовлення бланку (1995 рік) та титульну сторінку засвідчено печаткою підприємства, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства.

В рішенні вказано, що заявник не працює, права на пенсійну виплату не має.

Позивач, вважаючи рішення ГУ ПФУ про відмову в призначенні пенсії №59 від 28.04.2025 протиправним, та таким, що підлягає скасуванню звернувся до суду з цим позовом.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника (ч.1 ст.9 Закону №1058-IV).

Частиною першою статті 10 Закону №1058-IV передбачено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Згідно з ст.32 Закону №1058-IV особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абз.2 ч.1 ст.26 цього Закону.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.26 цього Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Позивач, вважаючи, що ним досягнуто 15 років необхідного для призначення пенсії страхового стажу, 21.04.2025 року звернувся до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії по інвалідності, за результатом розгляду якої прийнято оскаржуване рішення №59 від 28.04.2025, згідно якого у заявника наявний стаховий стаж - у розмірі 02 роки 05 місяців 21 день, тобто менше необхідного.

Відповідно до ч.1 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом першим Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637) (в редакції від 01.01.2025 року) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Також За відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).

Згідно з п.п.1.1. п.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року (далі Інструкція №58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

На період внесення записів до трудової книжки позивача від 26.07.1978 НОМЕР_1 діяла Інструкція №162, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993. З 29.07.1993 року по сьогодні діє Інструкція №58.

Відповідно до п.1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

В оскаржуваному рішенні, обґрунтовуючи відмову у призначенні пенсії вказано про незарахування до стажу позивача всіх періодів згідно трудової книжки від 26.07.1978 НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці дописано іншим чорнилом дату видачі документу, початок трудової діяльності та дата заповнення документу (26.07.1978) передують даті виготовлення бланку (1995 рік) та титульну сторінку засвідчено печаткою підприємства, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства.

Відповідно п. 2.11. Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.

Записи роблять акуратно, використовуючи чорнильну або кулькову ручку, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору (абз.3 п.2.3 Інструкції №162).

Згідно з абз.1 п.4.1. Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Отже, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій належить трудова книжка.

Суд вважає, що зазначення на титульній сторінці дати видачі документу іншим чорнилом та засвідчення титульної сторінки печаткою підприємства, на якій неможливо ідентифікувати назву підприємства, не може викликати сумнівів у достовірності періодів роботи позивача.

Щодо непідтвердженості періодів роботи позивача через заповнення документу 26.07.1978 року, що передує даті виготовлення бланку, суд дійшов наступного висновку.

Пунктом 2.3 Інструкції №162 встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження і заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше за тижневий строк, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

З кожним записом, що вноситься на підставі наказу (розпорядження) до трудової книжки (вкладиша) про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу та звільнення, адміністрація зобов`язана ознайомити власника цієї книжки (вкладиша) під розписку в особовій картці, у якій має бути повторено точний запис із трудової книжки (вкладиша) (п.2.4 Інструкції №162).

Верховним Судом сформований правовий висновок, згідно якого право пенсіонера на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні (постанови від 07.02.2018 по справі №275/615/17, від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а).

Верховний Суд у своїх постановах від 28.02.2018 у справі №428/7863/17, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі №423/1881/17, від 29.03.2019 у справі №548/2056/16-а неодноразово висловлював позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а сформовано правовий висновок, згідно якого підставою для призначення пенсії є наявність стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскільки недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, суд по цій справі, враховуючи правові висновки Верховного Суду, дійшов висновку, що наведені відповідачем в рішенні №59 від 28.04.2025 недоліки записів у трудовій книжці не можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу позивача.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені ст.245 КАС України. Відповідно до п. 4 ч. 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коди ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на заявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норм) закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Суд вважає, що ГУ ПФУ, приймаючи оскаржуване рішення, діяв недобросовісно та необґрунтовано, не врахував усіх обставин та положень законодавства, що мають значення для призначення пенсії позивачу, як наслідок, допустив неналежний розгляд поданої ним заяви і документів та, відповідно, прийняв необґрунтоване рішення, яким відмовлено позивачу в призначенні пенсії.

Суд дійшов висновку, що рішення №59 від 28.04.2025 є протиправним та підлягає скасуванню.

Між тим пунктом 4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою Правління ПФУ 25.11.2005 №22-1, встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

З оскаржуваного рішення не вбачається, чи був відповідачем проведений всебічний, повний і об`єктивний розгляду всіх поданих документів для призначення пенсії, тобто не вбачається чи є єдиною підставою для відмови у зарахуванні йому до стажу спірних періодів роботи.

З урахуванням дискреційних повноважень відповідача, в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та захисту шляхом зобов`язання ГУ ПФУ повторно розглянути заяву позивача від 21.04.2025 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду по цій справі.

Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач як особа з інвалідністю ІІ групи на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, підстави для розподілу судових витрат в цій частині відсутні.

Позивач у змісті позову просить суд стягнути з відповідача на його користь 15000 грн правничої допомоги.

У відзиві на позов представник відповідача просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, зазначивши, що заявлений розмір витрат є завищеним, становить надмірний тягар для відповідача, стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 15000 грн не відповідає критеріям розумності та співрозмірності. Крім того, позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), тому Головне управління позбавлене можливості оцінити співмірність витрат, їх реальність та необхідність.

Згідно з п.1 ч. 3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.5-7 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У той же час відповідно до ч.9 ст.139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на який такі дії вчинялись.

Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.

На підтвердження розміру витрат зі сплати професійної правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи представником позивача надана копія договору про надання професійної правничої допомоги №27012502 від 27.01.2025, укладений між ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ «Правовий лідер» (виконавець), згідно з п.1.1 якого виконавець зобов`язується за дорученням замовника надати юридичні послуги/правову допомогу поіменно в переліку послуг, зазначених в п.1.2 цього договору, а замовник зобов`язується сплатити грошові кошти за надані послуги.

Згідно з відомостями, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом 45523472 ТОВ «Правовий лідер» 06.07.2024 року зареєстровано юридичною особою за основним видом діяльності 69.10 Діяльність у сфері права.

Пунктом 1.2 договору №27012502 від 27.01.2025 визначено, що надані послуги складаються з 2 клопотання до ПФУ, позов для суду, 2 клопотання до суду.

Розмір оплати за виконання юридичних послуг/правової допомоги, зазначених в п.1.2 цього договору, становить 15000 грн (п.3.1 договору).

30.04.2025 року сторонами складено акт приймання-передачі наданих послуг №27012502, згідно з яким виконавець надав, а замовник прийняв юридичні послуги/правовову допомогу щодо: клопотання до ПФУ, позов для суду, 2 клопотання до суду.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.

Верховний Суд у постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень ч.4 ст.134 КАС України, зазначив, що ця норма запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Суд по цій справі на підставі ч.5 ст.242 КАС України враховує правовий висновок Верховного Суду та вважає, що у разі встановлення адвокатом та клієнтом фіксованого розміру гонорару відсутня необхідність у поданні детального опису робіт.

У цій справі сторони договору №27012502 від 27.01.2025 у пункті 1.2 погодили фіксований розмір гонорару у сумі 15000 грн, тому суд не приймає доводи відповідача щодо ненадання позивачем детального опису робіт.

Також у постанові від 05.12.2024 у справі №380/28411/23 Верховний Суд зазначив, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

За змістом п.1.2 договору №27012502 від 27.01.2025 правнича допомога складається із складання 2 клопотань до ПФУ, позову для суду та 2 клопотань до суду.

Однак згідно матеріалів справи позивачем не подано до суду по цій справі жодних окремих клопотань, таким чином такі послуги з правничої допомоги є недоведеними.

Враховуючи непідтвердженість надання послуг з правничої допомоги в частині оформлення клопотань до суду, часткове задоволення позову, складність справи (справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін) час, який об`єктивно був витрачений адвокатом на надання послуг, та їх обсяг, виходячи із принципів співмірності витрат, обґрунтованості та пропорційності їх розміру, суд вважає, що співмірним розміром судових витрат пов`язаних з витратами на професійну правничу допомогу є 4000 грн, які необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 132, 134, 139, 241-246 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65012, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №59 від 28.04.2025 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.04.2025 про призначення пенсії по інвалідності, з урахуванням висновків суду по цій справі.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України.

Суддя Е.В. Катаєва