Справа № 320/1844/23
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 року м. Київ № 320/1844/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Леонтович А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області зарахувати до його календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 06 місяців 21 день;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області зарахувати до календарної вислуги років позивача, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 06 місяців 21 день.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що всупереч вимогам чинного законодавства, зокрема Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей», відповідач не врахував пільговий період служби в органах внутрішніх справ при обчисленні календарної вислуги років та не здійснив оформлення і направлення до органів Пенсійного фонду України подання для вирішення питання про призначення пенсії.

Позивач вважає, що такий підхід є неправомірним, оскільки на нього поширюються пільгові умови обчислення вислуги років, встановлені зазначеними нормативними актами. Відмова відповідача у вчиненні дій, пов`язаних з передачею документів, на переконання позивача, порушує його право на пенсійне забезпечення, гарантоване законодавством як особі, яка звільнилася з військової служби.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що на момент звільнення позивача з військової служби (03.04.2024) його календарна вислуга років становила менше 25 років - зокрема, 20 років 11 місяців 18 днів. Водночас період служби в органах внутрішніх справ, який позивач просив врахувати, може бути врахований лише в пільговому обчисленні, що, за твердженням відповідача, застосовується виключно для обчислення розміру пенсії, а не для визначення права на її призначення.

На думку відповідача, положення пункту «а» статті 12 Закону № 2262-XII встановлюють чітку умову: для набуття права на пенсію необхідно мати саме 25 календарних років вислуги. Оскільки така вислуга у позивача відсутня, відповідач вважає, що він не мав правових підстав для оформлення та направлення подання до територіального органу Пенсійного фонду України щодо призначення пенсії.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 06.02.2023 позовну заяву залишено без руху.

У зв`язку з перебуванням судді Шевченко А.В. у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, проведено повторний автоматизований розподіл справи №320/1844/23 за результатами якого, головуючим суддею визначено Леонтовича А.М.

Ухвалою суду від 04.03.2024 вирішено прийняти до провадження адміністративну справу №320/1844/23 та продовжити розгляд зі стадії вирішення питання щодо відкриття провадження адміністративної справи №320/1844/23. Позивач, у строк та спосіб викладений в ухвалі, усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.03.2025 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

ОСОБА_1 , 1972 року народження, з 02 серпня 1999 року по 31 грудня 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України на посадах, які передбачали пільгове обчислення вислуги років у співвідношенні 1 місяць служби за 1,5 місяця. Вказаний період, згідно з довідкою ГУНП у м. Києві, дає 05 років 06 місяців 21 день у пільговому обчисленні.

У подальшому, 18 вересня 2020 року позивача прийнято на службу до Служби судової охорони на посаду заступника начальника Управління у м. Києві та Київській області. Наказом від 03.04.2024 № 174 о/с позивача було звільнено з цієї служби. Станом на день звільнення, загальна вислуга років у календарному обчисленні становила 20 років 11 місяців 18 днів, а у пільговому - додатково 05 років 06 місяців 21 день.

14 грудня 2022 року позивач звернувся до Управління з рапортом про зарахування зазначеного періоду пільгової служби в поліції до календарної вислуги років з метою досягнення загального 25-річного стажу, необхідного для призначення пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України № 2262-XII. Листом від 28.12.2022 № 41.05-2272 відповідач повідомив, що зарахування пільгового стажу до календарного для цілей призначення пенсії не передбачено.

Позивач вважає, що така відмова суперечить положенням Закону № 2262-XII та Постанови КМУ № 393. Натомість відповідач наполягає, що пільгова вислуга враховується лише для визначення розміру пенсії, але не її призначення. Позивач, не погоджуючись із таким рішенням відповідача, звернувся до суду з цим позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі - Закон №2262-XII), визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Згідно статті 5-1 Закону №2262-XII особам, звільненим з військової служби, та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, поновленим у військовому (спеціальному) званні, крім осіб, звільнених зі служби у зв`язку із засудженням за умисне кримінальне правопорушення, вчинене з використанням свого посадового становища, пенсії призначаються на умовах і за нормами, встановленими цим Законом, якщо вони на день позбавлення військового (спеціального) звання мали право на пенсію за вислугу років або по інвалідності (статті 12, 18-20).

Відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262-XII пенсія за вислугу років призначається:

а) особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж", "з" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Статтею 48 Закону №2262-XII передбачено, що заява про призначення пенсії згідно з цим Законом подається до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, іншими заінтересованими центральними органами виконавчої влади та Службою зовнішньої розвідки. При цьому днем звернення за призначенням пенсії є день подання до відповідного органу Пенсійного фонду України письмової заяви про призначення пенсії з усіма необхідними для вирішення цього питання документами, а в разі пересилання заяви і документів поштою - дата їх відправлення.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, заявнику роз`яснюється, які документи він повинен надати додатково. При наданні ним цих документів до закінчення тримісячного терміну з дня отримання роз`яснення днем звернення за призначенням пенсії вважається день подання заяви або дата відправлення документів поштою, зазначені в частині першій цієї статті.

Особа, яка звернулася за призначенням пенсії, пред`являє паспорт або інший документ, що засвідчує особу.

Статтею 49 Закону №2262-XII визначено органи, які призначають пенсію, та строки розгляду документів про її призначення.

Так, пенсію згідно з цим Законом призначають органи Пенсійного фонду України.

Документи про призначення пенсії розглядає орган Пенсійного фонду України і не пізніше ніж у 10-денний строк з дня їх надходження приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні пенсії.

Документом, який підтверджує призначення пенсії, є пенсійне посвідчення, що видається органом Пенсійного фонду України.

Повідомлення про відмову в призначенні пенсії із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові не пізніше ніж протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

VI. Оцінка суду

Суд зазначає, що предметом розгляду в даній справі є спір щодо реалізації позивачем права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII), а саме - у частині обов`язку відповідача оформити документи для подання до Пенсійного фонду України.

Згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-XII, пенсія за вислугу років призначається особам, звільненим зі служби, які на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше. Водночас частина друга цієї ж статті передбачає, що до календарної вислуги років зараховуються періоди, зазначені, зокрема, у статті 17 Закону, а порядок її обчислення та визначення пільгових умов призначення пенсій встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 17-1 Закону № 2262-XII).

Органом, уповноваженим на прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії, відповідно до частини першої статті 49 Закону № 2262-XII, є територіальний орган Пенсійного фонду України. Відповідно до частини першої статті 48 цього ж Закону, саме до Пенсійного фонду подається заява про призначення пенсії, до якої додаються всі документи, необхідні для вирішення питання.

Разом із тим, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 2262-XII, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 (зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за № 135/13402; далі - Порядок № 3-1), визначено обов`язки так званих уповноважених структурних підрозділів, до яких належать відповідні підрозділи міністерств, центральних органів виконавчої влади та інших органів, у яких особа проходила службу.

Згідно з пунктом 2 Порядку № 3-1, саме через ці уповноважені підрозділи подаються заяви про призначення пенсії та всі необхідні документи. Пунктом 12 Порядку № 3-1 прямо передбачено, що уповноважений структурний підрозділ у 10-денний строк з дня отримання заяви зобов`язаний оформити подання (за формою додатка 2), долучити всі необхідні документи, ознайомити з ним особу та направити його до органу, що призначає пенсії.

Крім того, відповідно до пункту 13 Порядку № 3-1, уповноважений підрозділ зобов`язаний надавати особі допомогу у збиранні документів, яких бракує, а пунктом 17 передбачено, що лише після отримання повного пакета документів Пенсійний фонд має право ухвалити рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії.

Таким чином, функції відповідача не зводяться до надання довідки чи консультації, а охоплюють чітко визначений обов`язок щодо технічного оформлення пакета документів, зокрема і включення до нього відомостей про пільгову вислугу років, за наявності підтверджуючих документів.

Отже, Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області не має повноважень самостійно вирішувати питання про призначення пенсії або оцінювати достатність стажу, проте зобов`язане без дискреції оформити та передати документи до Пенсійного фонду України для прийняття остаточного рішення. У межах цих правовідносин саме бездіяльність щодо виконання цього обов`язку і стала предметом оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області із рапортом, в якому просив включити до календарної вислуги років пільговий період служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, який, за його даними, становить 5 років 6 місяців 21 день. Вказане звернення було подане з метою формування повного пакета документів для призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону № 2262-XII.

Відповідач листом від 28 грудня 2022 року № 41.05-2272 відмовив у зарахуванні цього періоду до календарної вислуги років, мотивуючи це тим, що відповідний стаж у пільговому обчисленні може бути врахований лише для визначення розміру пенсії, але не для набуття права на її призначення. У зв`язку з цим відповідач не сформував і не направив подання до органу Пенсійного фонду України.

Суд оцінює зазначену відповідь як перевищення меж повноважень суб`єкта владних повноважень, оскільки відповідно до частини першої статті 49 Закону № 2262-XII рішення про призначення пенсії або відмову у її призначенні приймає лише орган Пенсійного фонду України, а не орган служби, у якій особа проходила службу. Саме орган Пенсійного фонду уповноважений перевіряти наявність стажу у календарному чи пільговому обчисленні та оцінювати, чи достатньо цього стажу для призначення пенсії.

Згідно з пунктом 12 Порядку № 3-1, уповноважений структурний підрозділ у 10-денний строк з дня отримання заяви повинен оформити подання та документи для призначення пенсії і направити їх до територіального органу Пенсійного фонду. Уповноважений орган не має дискреції відмовляти у підготовці подання через власну оцінку правової значущості пільгових періодів.

Таким чином, відповідач вийшов за межі своїх повноважень, фактично підмінив собою орган Пенсійного фонду, не лише не виконавши вимоги пункту 12 Порядку № 3-1, а й позбавивши позивача можливості реалізувати своє право на звернення за призначенням пенсії.

Дії відповідача свідчать про відмову в оформленні подання на підставі власного тлумачення правових норм, що суперечить вимогам статей 5 та 19 Конституції України, частині другій статті 2 КАС України та визначеному законодавством розмежуванню повноважень між уповноваженим органом відповідачем та органом, що призначає пенсію Пенсійним фондом.

Відмова у направленні документів є проявом протиправної бездіяльності, яка полягає у невчиненні дій, передбачених законом, попри наявність звернення від особи та поданих нею підтверджуючих документів. Така бездіяльність перешкодила реалізації права на доступ до процедури пенсійного забезпечення, а отже, підлягає визнанню протиправною відповідно до статті 2 та пункту 4 частини другої статті 245 КАС України.

Лист Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області від 28 грудня 2022 року № 41.05-2272 є відповіддю на звернення позивача щодо врахування пільгової вислуги років, отриманої під час служби в органах внутрішніх справ. У вказаному листі відповідач фактично повідомив про відмову включити цей період до календарної вислуги років та зазначив, що такі періоди підлягають врахуванню виключно для обчислення розміру пенсії, а не для визначення права на її призначення.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 КАС України предметом судового контролю є, зокрема, будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, які мають вплив на реалізацію прав, свобод чи інтересів особи. Водночас, частина друга цієї ж статті прямо передбачає можливість судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності, в тому числі тих, що виражені у формі відмови у вчиненні дії.

Зі змісту листа № 41.05-2272 вбачається, що він не є індивідуальним актом, який породжує юридичні наслідки у сфері призначення пенсії (такі рішення приймає лише орган Пенсійного фонду - ч. 1 ст. 49 Закону № 2262-XII), однак цей лист є підтвердженням відмови відповідача вчинити дії, передбачені законом, зокрема - оформити та направити подання до ПФУ відповідно до пункту 12 Порядку № 3-1.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду постанова від 03.03.2021 у справі № 805/3923/18-а, інформативна відповідь або лист, що фіксує відмову уповноваженого органу вчинити дії у межах покладених повноважень, кваліфікується не як окрема дія, а як форма бездіяльності - тобто невчинення дії, обов`язковість якої прямо передбачена законом.

Частина третя статті 19 Конституції України зобов`язує органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відмова відповідача вчинити дії, які прямо передбачені нормативно-правовими актами Порядком № 3-1, Законом № 2262-XII, є порушенням цього конституційного припису.

Суд також звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач оформив подання, як це вимагає Порядок № 3-1, або що позивач отримав відмову Пенсійного фонду у призначенні пенсії. Таким чином, відповідач фактично перекрив доступ до самої процедури звернення до ПФУ, що порушує принцип правової визначеності і доступу до адміністративної процедури, гарантований статтями 6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що лист відповідача від 28.12.2022 № 41.05-2272 є документальним виявом неправомірної бездіяльності, яка полягає у відмові вчинити дії, обов`язок щодо яких прямо передбачений законом, - зокрема, оформити подання на призначення пенсії. Така бездіяльність підлягає визнанню протиправною на підставі пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, а відповідач - зобов`язанню вчинити відповідні дії, передбачені Порядком № 3-1.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право на ефективний судовий захист у публічно-правових відносинах, який не суперечить закону і забезпечує відновлення порушеного права. Частина четверта статті 245 КАС України передбачає, що у разі задоволення позову суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і якщо таке рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на захист його права на звернення за призначенням пенсії відповідно до Закону № 2262-XII. При цьому позивач не оспорює рішення Пенсійного фонду про відмову в призначенні пенсії, якого у матеріалах справи немає, і не просить суд зобов`язати Пенсійний фонд України призначити пенсію. Предметом позову є відмова відповідача вчинити дії, покладені на нього Порядком № 3-1, - а саме, оформити та передати повний пакет документів до органу Пенсійного фонду України.

Така вимога є належним способом захисту, оскільки відповідає вимогам статті 2 КАС України щодо меж судового контролю за владними рішеннями та діями (бездіяльністю) суб`єктів владних повноважень. Крім того, вона є співмірною та обмеженою лише тією сферою повноважень, яку реально здійснює відповідач - тобто не виходить за межі обов`язків щодо первинного документообігу.

Суд також враховує статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту у національному органі, навіть якщо порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд з прав людини у справі «Кудла проти Польщі» зазначив, що ефективний засіб захисту повинен бути не лише формально передбаченим, а й реально дієвим і спроможним забезпечити поновлення порушеного права.

Обраний позивачем спосіб захисту відповідає також критеріям ефективності, визначеним у практиці Верховного Суду. У постанові від 03.03.2021 у справі № 805/3923/18-а зазначено, що суд не може зобов`язувати Пенсійний фонд призначити пенсію до надходження повного пакета документів, проте має повноваження зобов`язати уповноважений орган оформити й передати ці документи, якщо бездіяльність у цьому питанні порушує права особи.

У той же час, позовна вимога про самостійне зарахування відповідачем пільгового періоду до календарної вислуги років, що дає право на пенсію, не може бути задоволена. Таке зарахування має наслідком зміну правового статусу особи і стосується безпосереднього визначення права на пенсію, що, відповідно до статті 49 Закону № 2262-XII, належить виключно до компетенції територіального органу Пенсійного фонду України.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково - у межах, у яких відповідач має визначені законом обов`язки без реалізації владного розсуду.

Оцінивши доводи сторін, зібрані у справі докази, норми чинного законодавства та судову практику, суд доходить висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Суд установив, що позивач звернувся до Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області із заявою про зарахування пільгового періоду служби в органах внутрішніх справ до календарної вислуги років з метою формування подання для призначення пенсії. Відповідач, не наділений повноваженнями приймати рішення про призначення чи відмову в призначенні пенсії, неправомірно відмовив у включенні відповідного періоду до пакета документів, що підлягають поданню до Пенсійного фонду України, та не оформив належним чином подання згідно з Порядком № 3-1.

Таким чином,дії відповідача фактично є формою бездіяльності, що полягає у невчиненні дій, передбачених пунктом 12 Порядку № 3-1, попри наявність звернення особи. Відповідач, як уповноважений орган, мав обов`язок не здійснювати правову оцінку тривалості пільгового стажу, а передати повний комплект документів до територіального органу Пенсійного фонду України для вирішення питання в межах компетенції останнього.

Обраний позивачем спосіб захисту - визнання протиправності бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - є належним, пропорційним і відповідає положенням статті 245 КАС України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, у частині вимоги про зобов`язання відповідача самостійно зарахувати пільговий період до календарної вислуги років як такої, що дає право на призначення пенсії, позов задоволенню не підлягає, оскільки це питання належить до виключної компетенції Пенсійного фонду України.

VІI. Висновок суду

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову частково.

VIІI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Враховуючи задоволення позову, на користь позивача слід присудити понесені ним судові витрати в розмірі 805,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань призначених для Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області, щодо оформлення і направлення до територіального органу Пенсійного фонду України документів для вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_1 , з урахуванням періоду служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції з 02 серпня 1999 року по 31 грудня 2015 року, що обліковується у пільговому обчисленні.

Зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київській області (; місцезнаходження: 02160, м. Київ, просп. Соборності 15/17) оформити у встановленому законом порядку документи, необхідні для вирішення питання про призначення пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), та направити їх до відповідного територіального органу Пенсійного фонду України, зокрема вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, з урахуванням правових висновків суду.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (; місцезнаходження: 02160, м. Київ, просп. Соборності 15/17) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 805,20 (вісімсот п`ять гривень, 20 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Леонтович А.М.