Справа № 523/2037/25
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 523/2037/25

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Димерлія О.О.,

суддів Вербицької Н.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Мунтян С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03.06.2025 року у справі №523/2037/25 за позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції України в Одеській області Департаменту патрульної поліції Вороніна Вадима Миколайовича, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455

У С Т А Н О В И В:

26.03.2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси із позовною заявою, у якій просив:

- визнати протиправними дії поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції України в Одеській області Департаменту патрульної поліції Вороніна Вадима Миколайовича щодо складання постанови від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, а провадження у справі закрити.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю дій посадової особи Управління патрульної поліції в Одеській області щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2025 року у справі №523/2037/25 передано до Кривоозерського районного суду Миколаївської області для розгляду за підсудністю адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції України в Одеській області Департаменту патрульної поліції Вороніна Вадима Миколайовича про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455.

За наслідками розгляду зазначеної справи Кривоозерським районним судом Миколаївської області 03 червня 2025 року прийнято судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №3971455 від 30 січня 2025 року, щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП, та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн., а справу про адміністративне правопорушення закрито.

Ухвалюючи означене рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вказав на протиправність постанови по справі про адміністративне правопорушення від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455, оскільки у діях позивача відсутній склад правопорушень, передбачений ч.1 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Управлінням патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції (далі скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч. 1 ст. 121 КУпАП, державні інспектори відповідного органу діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері безпеки дорожнього руху.

Відтак, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 1 статті 121 КУпАП.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до того, що спірна у цій справі постанова від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455 є правомірною та не підлягає скасуванню, оскільки наявними в матеріалах справи підтверджується факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 121 КУпАП.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як з`ясовано колегією суддів та слідує з матеріалів справи, що 30.01.2025 року поліцейським взводу №2 роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції України в Одеській області Департаменту патрульної поліції Вороніним В. М. винесено постанову року серії ЕНА №3971455 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачене частиною 1 статті 121 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с.10)

Не погоджуючись з діями посадової особи Управління патрульної поліції України в Одеській області Департаменту патрульної поліції та прийнятою відносно ОСОБА_1 постановою від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Положеннями частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, іншого суб`єкта при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

У відповідності до ч.1 статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно до п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Згідно із статтею 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення:

про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята, шоста, восьма, десята і одинадцята статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, частина перша статті 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста, сьома і восьма статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Приписами частини третьої статті 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема передбачених ч.1 ст.121 КУпАП, інспектори відповідного орану діють не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, яка регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.

Отже, відповідні інспектори не можуть виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями статті 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 цього Кодексу.

Як слідує з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 заявлено вимоги про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455 до поліцейського взводу №2 роти №2 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Вороніна В. М.

Під час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, ані Департамент патрульної поліції Національної поліції України, ані його структурний підрозділ - Управління патрульної поліції в Одеській області до участі у справі в якості належного відповідача судом першої інстанції залучено не було.

При цьому, положення частини другої - третьої статті 48 КАС України передбачають, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Відтак, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Крім того, обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.

Як убачається з матеріалів справи, 21.04.2025 року на адресу Кривоозерського районного суду Миколаївської області від представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції надійшли пояснення щодо позову.

Разом поясненнями до позову на адресу суду першої інстанції скеровано заяву про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління патрульної поліції в Одеській області. (а.с.31-32)

В обґрунтування поданого звернення представник Управління патрульної поліції в Одеській області зазначав, що відповідно до ч.2 ст.222 КУпАП працівники органів і підрозділів Національної поліції, котрі мають спеціальні звання, згідно до покладених на них повноважень розглядають справи про адміністративні правопорушення і накладають адміністративні стягнення від імені органів Національної поліції.

Як стверджував заявник, за результатами розгляду даної справи всі подальші дії щодо виконання постанови інспектора чи зупинення такого, внесення відповідних відомостей до баз даних МВС здійснюються уповноваженими працівниками УПП в Одеській області, а не поліцейським, котрий розглядав справу про адміністративне правопорушення.

З наведених підстав, заявник вважав, що у даному випадку наявні підставі для залучення Управління патрульної поліції в Одеській області до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Отримавши таку заяву, Кривоозерським районним судом Миколаївської області постановлено ухвалу від 08.05.2025 року, якою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції.

За наслідками розгляду справи Кривоозерським районним судом Миколаївської області 03 червня 2025 року прийнято судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що вирішуючи спір та задовольняючи позов про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КУпАП, пред`явлений до поліцейського Управління патрульної поліції в Одеської області Департаменту патрульної поліції Вороніна В. М., суд попередньої інстанції не з`ясував хто є належним відповідачем у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення суду від 03.06.2025 року у даній справі, в якості однієї з підстав для скасування вказаного судового рішення скаржник - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції вказує про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме недотримання вимог статті 48 КАС України в частині залучення до участі у справі належного відповідача органу Національної поліції України.

В обґрунтування наведеної вище підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, скаржник посилається на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 26.12.2019 року у справі №724/716/16-а.

У наведеній постанові Верховний Суд зазначив, що зміст статті 288 КУпАП щодо можливості оскаржити постанову органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення не спростовує висновків суду касаційної інстанції, викладених у постанові від 26.12.2019 року № 724/716/16-а, про те, що відповідачем у таких справах є саме орган, а не призначений ним інспектор.

При цьому, судом касаційної інстанції зауважено про те, що за змістом частини сьомої статті 48 КАС України в нині діючій редакції заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.

В контексті наведених вище приписів процесуального законодавства України та установлених апеляційним судом обставин справи, судова колегія уважає за необхідне зазначити, що поведінка представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції під час розгляду даної справи носить маніпулятивний характер.

Так, будучи обізнаним з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 26.12.2019 року у справі №724/716/16-а, скаржник штучно створив ситуацію, у якій суд апеляційної інстанції позбавлений можливості виправити недоліки судового розгляду у суді першої інстанції.

Такі дії представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, які виразились у поданні до суду заяви про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача вказаного органу, та у подальшому, при оскарженні судового рішення по суті спору з підстав незалучення до участі у справі належного відповідача, вказують на суперечливу поведінку скаржника.

Така поведінка суб`єкта владних повноважень може свідчити не лише про порушення принципу добросовісності, а й про порушення загального принципу права "заборони суперечливої поведінки" (venire contra factum proprium), який є складовою принципу правової визначеності.

Так, у практиці вирішення приватно-правових спорів підлягає застосуванню доктрина «venire contra factum proprium» (заборона суперечливої поведінки), яка базується на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться засада добросовісності як одна із складових верховенства права.

Як вказував Верховний Суд у постановах від 28 липня 2021 року у справі №380/744/20 та від 07 липня 2022 року у справі №560/2260/21, під час вирішення деяких категорій публічно-правових спорів також слід виходити з того, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інших суб`єктів правовідносин.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вказує, що створивши у минулому означену вище ситуацію, фактично суб`єкт владних повноважень порушив права позивача на справедливий суд, ефективний захист та допустив свавілля з боку органу державної влади. У свою чергу, оцінка поведінки відповідача відповідно до наведених вимог має істотне значення для правильного вирішення цього спору.

Судова колегія наголошує, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом. Проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним.

У такому випадку суд з метою забезпечення захисту порушеного (оспорюваного, невизнаного) права особи повинен замінити неналежного відповідача належним або залучити до участі у справі співвідповідача, однак на це потрібна згода позивача.

При цьому, заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції

В даному випадку перекладання обов`язку на позивача щодо визначення належного у цій справі відповідача створює для нього надмірний тягар і порушує принцип офіційності, закріплений у положеннях КАС України, недотримання якого у подальшому, а саме в разі незалучення до участі в справі належного відповідача, слугуватиме підставою для відмови у задоволенні позову під час апеляційного перегляду справи у суді апеляційної інстанції з огляду на вимоги частини 7 статті 48 КАС України.

З урахуванням вище зазначеного, під час здійснення апеляційного перегляду вказаної справи, колегія суддів враховує суперечливу поведінку суб`єкта владних повноважень, яка полягає штучному створенні підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, у зв`язку з чим визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги скаржника в цій частині.

Що ж стосується правомірності прийняття оскаржуваної у цій справі постанови по справі про адміністративне правопорушення від 30.01.2025 року серії ЕНА №3971455, апеляційний суд вказує про таке.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», установлюють Правила дорожнього руху України (далі ПДР України), затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Приписами пункту 1.9 ПДР України установлено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством України.

Як передбачено пунктом 31.1. ПДР України технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Підпунктом 31.4.3. «а» ПДР України установлено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам, зокрема, зовнішні світлові прилади: кількість, тип, колір, розміщення і режим роботи зовнішніх світлових приладів не відповідають вимогам конструкції транспортного засобу.

Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 грудня 2010 року №630 затверджений національний стандарт України з наданням чинності з 1 липня 2011 року ДСТУ 3649:2010 Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання (далі - ДСТУ 3649:2010).

Розділом 6 ДСТУ 3649:2010 встановлені вимоги щодо безпечності технічного стану колісних транспортних засобів. Зокрема, сигналізатори вмикання світлових приладів мають бути роботоздатні та мати передбачені конструкцією символи (п. 6.1.4.), сигнали гальмування мають вмикатися під час приведення у дію відповідних органів керування гальмівних систем та функціювати у сталому режимі весь період гальмування (п. 6.1.7.2), система сигналізації та контролю гальмівних систем має функціювати згідно із вимогами НЕ (де НЕ - настанова щодо експлуатації) (п.6.4.3)

Частиною 1 ст. 121 КУпАП передбачено, що керування водієм транспортним засобом, який має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно із приписами ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) установлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Положеннями частини першої статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Приписами частини першої статті 72 КАС України визначено, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до частин першою, другою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із частиною першою ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Так, з вище вказаних положень процесуального законодавства України слідує обов`язок суб`єкта владних повноважень довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності, якщо він заперечує проти адміністративного позову належними доказами, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису.

Колегією суддів з`ясовано, що спірною постановою у справі про адміністративне правопорушення притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 121 КУпАП, за керування транспортним засобом на якому не працювали стоп сигнали. (а.с.10)

В свою чергу, з метою установлення всіх обставин справи та дослідження наданих суду доказів, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, апеляційним судом досліджено наданий суб`єктом владних повноважень компакт-диск з відеозаписом події.(а.с.30)

В даному випадку, з наданого відеозапису судовою колегією не убачається за можливе установити, що автомобіль, яким керував позивач, рухався з непрацюючими стоп сигналами. Зокрема, наданий представником Управління патрульної поліції в Одеській області відеозапис відображає розгляд справи про адміністративне правопорушення, розгляд якої закінчується винесенням оскаржуваної у цій справі постанови.

Разом з цим, судова колегія наголошує, що сигнали гальмування (стоп сигнал) мають вмикатися під час приведення у дію відповідних органів керування гальмівних систем транспортного засобу. Водночас, жодних доказів, які б підтверджували висновки інспектора поліції викладені в оскаржуваній постанові, відповідачем до суду першої та апеляційної інстанції не надано, а матеріали справи не містять.

При викладених обставинах, суб`єкт владних повноважень не довів суду належними та допустимими доказами правомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 121 КУпАП, за керування транспортним засобом на якому не працювали стоп сигнали.

За установлених обставин справи, доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі є необґрунтованими, та не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Апеляційний суд також враховує, що 13 лютого 1991 року Комітет Міністрів Ради Європи (КРМЄ) ухвалив Рекомендації №R(91)1 державам-членам стосовно адміністративних санкцій (on administrative sanctions), де визначено принципи, які підлягають застосуванню до адміністративних актів, на підставі яких накладаються адміністративні санкції.

Положення вказаних Рекомендацій спрямовані на забезпечення справедливості та ефективності широкого спектру адміністративних санкцій, що загалом належать до адміністративно-правової сфери.

Відповідно до пунктів 1-7 вказаних Рекомендацій адміністративні санкції можуть бути застосовані органами публічної влади у вигляді заходів фінансового чи нефінансового характеру. Під час застосування останніх необхідно дотримуватися, зокрема, таких умов:

адміністративні санкції повинні бути передбачені національним законодавством і накладатись органами публічної влади лише за чітко передбачених умов (у випадку порушення норми адміністративного права або невиконання адміністративного рішення);

адміністративні санкції мають бути пропорційними фактичному порушенню;

адміністративні санкції не можуть бути накладені за діяльність, яка була законною і відповідала чинній адміністративній практиці на момент її здійснення;

у разі прийняття адміністративного рішення про накладення санкції таке рішення має містити обґрунтування.

Підсумовуючи викладене вище, апеляційний суд погоджується з висновком суду попередньої інстанції про наявність підстав для скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №3971455 від 30 січня 2025 року у зв`язку з чим справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю.

У відповідності до ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно установив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 286, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03.06.2025 року у справі №523/2037/25 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано колегією суддів 21.07.2025 року.

Суддя-доповідач О.О. Димерлій
Судді Н.В. Вербицька О.І. Шляхтицький