Справа № 520/11024/25
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

21.07.2025 р. справа №520/11024/25

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря судового засідання - Карапетян М.О., представника позивача (у режимі ВКЗ) - Світлицької З.О., представника відповідача - Кирилюка В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону Військова частина НОМЕР_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.03.2025, поданої його представником ОСОБА_2 , в належному порядку шляхом проведення засідання лікарсько-експертною комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) та прийняття рішення лікарсько-експертної комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ); 2) зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військову частину НОМЕР_1 ) провести засідання лікарсько-експертної комісії, на якому розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.03.2025, подану його представником ОСОБА_2 , та прийняти рішення, яким щодо тяжкості травми, визначеної у довідці гарнізонної ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) № 195 від 10.01.2023, встановити, що згідно класифікації тяжкості отриманих травм травма згідно з встановленими у зазначеній довідці ВЛК діагнозами відноситься до тяжких, відповідно до п. 3.1 Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості, затвердженого наказом МОЗ України № 370 від 04.07.2007.

Аргументуючи ці вимоги, зазначив, що ступень тяжкості травми під час проведення медичного огляду гарнізонною ВЛК Військової частини НОМЕР_1 як легкої був визначений неправильно. Стверджував, що звернення від 12.03.2025р. було розглянуто неналежною особою, а саме: Т.В.О. Командира Військової частини НОМЕР_1 замість ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ). Наполягав, що у разі розгляду звернення від 12.03.2025р. суб`єкт владних повноважень не має іншого варіанту правомірної поведінки, окрім як кваліфікувати отриману заявником 02.01.2023р. травму (закритий крайовий перелом акроміального кінця лівої ключиці без зміщення уламків з тимчасовим порушенням функцій) як тяжкої відповідно до п. 3.1 Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості, затвердженого наказом МОЗ України № 370 від 04.07.2007.

Відповідач із поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, заначив, що в організаційно-штатній структурі ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ) як військового закладу охорони здоровя не створені та не можуть бути створені будь-які лікарсько-експертні комісії. Наполягав, що визначення тяжкості отриманих військовослужбовцями травм відповідно до п. 3.1 Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості (затвердженого наказом МОЗ України № 370 від 04.07.2007) згідно з окремим дорученням Міністра оборони України здійснюється військово-лікарськими комісіями під час проведення медичного огляду військовослужбовців. Стверджував, що отримана заявником 02.01.2023р. травма (закритий крайовий перелом акроміального кінця лівої ключиці без зміщення уламків з тимчасовим порушенням функцій) відповідно до п. 3.1 Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості (затверджений наказом МОЗ України № 370 від 04.07.2007) станом на 10.01.2023р. правильно кваліфікована Гарнізонною ВЛК Військової частини НОМЕР_1 у довідці від 10.01.2023р. №195 у якості легкої та набула ознак тяжкої лише по минуванню 60 днів (діб) від календарної дати отримання травми виключно за ознакою тривалості розладу здоровя.

Оскільки одержані судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; визначені процесуальним законом строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень субєкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.

Тож суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозвязку, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевіривши обгрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

З приєднаних до матеріалів справи доказів судом зясовано, що заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_3 ; належить до громадянства України; документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 ; 02.01.2023р. мала місце подія отримання заявником як військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_3 під час захисту Батьківщини, у бойовій обстановці, під час виконання бойових завдань із відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації проти України травми закритий перелом лівої ключиці без зміщення.

Ця обставина засвідчена довідкою командира Військової частини НОМЕР_3 від 09.01.2023р. №218/5/681А.

Згідно з викладеними у відзиві на позов твердженнями субєкта владних повноважень після отримання травми (02.01.2023р.) заявник був евакуйований до Чугуївської лікарні 03.01.2023р., а після огляду та визначення діагнозу у той же день був повернутий до Військової частини НОМЕР_3 , де і перебував до 09.01.2023р.

Стороною позивача ці обставини сумніву не піддані, не заперечені та не спростовані.

Лікування у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військової частини НОМЕР_1 ) заявник не проходив.

10.01.2023 відповідно до направлення командира Військової частини НОМЕР_3 на медичний огляд військово-лікарської комісії з метою визначення потреби у відпустці за станом здоров`я від 10.01.2023 № 206/38 заявник прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_1 ).

10.01.2023 відповідно до довідки Військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_1 № 195 від 10.01.2023 заявнику було проведено медичний огляд та встановлено діагноз: Закритий крайовий перелом акроміального кінця лівої ключиці (02.01.2023) без зміщення уламків з тимчасовим порушенням функцій. Тяжкість отриманої травми кваліфіковано як ЛЕГКА (згідно наказу МОЗ № 370 від 04.07.2007).

За викладеними у позові твердженнями заявник протягом періоду 20.02.2023 02.03.2023 - лікувався в КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади», що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 3814 від 02.03.2023 та довідкою Військово-лікарської комісії КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» № 59 від 02.03.2023 про відпустку за станом здоров`я на 30 днів..

Протягом періоду 11.04.2023 28.04.2023 заявник лікувався в КНП «Локачинська лікарня» Локачинської селищної ради, що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 551 від 28.04.2023 та довідкою військово-лікарської комісії КНП «Локачинська лікарня» Локачинської селищної ради № 24 від 28.04.2023 про відпустку за станом здоров`я на 30 днів.

Протягом періоду 27.10.2023 16.11.2023 заявник лікувався у КП "Луцька центральна районна лікарня" Підгайцівської сільської ради, що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 5768 від 16.11.23.

Протягом часу 16.11.2023 01.12.2023 заявник лікувався у КП "Луцька центральна районна лікарня" Підгайцівської сільської ради, що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 6172 від 01.12.23.

Протягом періоду 08.12.2023 19.12.2023 заявник лікувався в КНП «Локачинська лікарня» Локачинської селищної ради, що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 1944 від 19.12.2023.

Протягом періоду 02.05.2024 10.05.2024 заявник лікувався у Волинській обласній клінічній лікарні, що підтверджується Випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 2371 від 10.05.2024 та Довідкою військово-лікарської комісії КНП «ВОКЛ» №457 від 10.05.2024 про відпустку за станом здоров`я на 30 днів.

КП «Волинська психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради в довідці від 19.10.2023 № 513 було діагностовано заявнику зрощений розрив (02.01.2023) консолідований перелом дистального кінця лівої ключиці з наявністю МОС без порушення функції лівої верхньої кінцівки. Тяжкість травми тяжка.

КП «Волинська обласна клінічна лікарня» Волинської обласної ради у довідці ВЛК від 10.05.2024 № 457 було діагностовано заявнику SLAP-синдром лівого плечового суглобу. Стан після артроскопії лівого плечового суглобу: тенотомія та анкерна рефіксація сухожилка довгої головки біцепса лівого плечового суглобу. (07.05.2024). Тимчасове порушення функції лівої верхньої кінцівки. Тяжкість травми тяжка.

Довідкою ВЛК КП «Волинська психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради від 18.07.2024 № 453 заявнику було надано відпуску за станом здоров`я на 30 днів за діагнозом: тан після артроскопічної операції з транспозицією сухожилка довгої головки двоголового м`яза лівого плеча (07.05.24) з приводу SLAP- синдрому. Комбінована нестійка конрактура лівого плеча з тимчасовим порушенням функції кінцівки.

Довідкою ВЛК КП «Волинська психіатрична лікарня м. Луцька» Волинської обласної ради від 29.08.2024 № 580 заявнику було встановлено, серед іншого, діагноз: консолідований перелом лівої ключиці, нефіксований розрив лівого акромеально-ключичного з`єднання після операції МОС ключиці, пластики акромеально-ключичного з`єднання (20.02.2023) пластикою вживлення металоконструкцією (27.10.2023), операції (07.05.2024) артроскопії лівого плечового суглобу тенотомії та анкерна рефіксація сухожилка довгої головки біцепса, комбінована контрактура лівого плечового суглобу з помірним порушенням функції верхньої кінцівки. Травма - тяжка.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ № 588642 з 22.01.2024 заявнику було встановлено третю групу інвалідності, поранення, так, пов`язане із захистом Батьківщини.

Згідно з індивідуальною програмою реабілітації інваліда № 151 встановлено клініко-функціональний діагноз та код по МКХ-10 Y36.2 Застаріле пошкодження ротаційної манжетки лівого плечового суглобу в результаті дії ударної хвилі(02.01.23). Стан п/о, МОС. Контрактура плечового суглобу.

Відповідно до витягу з рішення ЕКОПФО від 28.02.2025 № 198/25/91/Р заявнику було продовжено групу інвалідності.

Відповідно до листа КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» від 18.02.2025 № 496/2-8-25 було внесено зміни до довідки ВЛК № 59 від 02.03.2023 р. про важкість травми , та змінено рішення про легку травму на тяжку.

Стороною відповідача ці обставини сумніву не піддані, не заперечені та не спростовані.

Рішенням 12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України у формі протоколу від 23.10.2024р. №3880 причинний звязок у довідці Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023р. №195 було змінено на формулювання «Травма, Так, Пов`язана із захистом Батьківщини».

Листом 12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 25.02.2025р. №1091 на подане в інтересах заявника звернення від 24.02.2025р. №1415 було повідомлено про те, що зміна (встановлення) ступеню тяжкості поранень (травм) здійснюється лікарсько-експертними комісіями закладів охорони здоров`я, де пацієнт (хворий) проходив лікування та не входить до компетенції 12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України.

Рішення 12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України у формі листа від 25.02.2025р. №1091 заявником до суду не оскаржувалось.

Доказів оскарження заявником до суду рішення Центральної військово-лікарської комісії за адміністративною скаргою заявника на рішення 12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України у формі листа від 25.02.2025р. №1091 матеріали справи не містять.

12.03.2025р. заявником на адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) було складено письмове звернення з приводу проведення засідання лікарсько-експертної комісії та прийняття рішення про зміну відображеного у довідці Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023р. №195 ступеню тяжкості травми заявника з легкої на тяжку.

Листом від 26.03.2025 №553/2444 ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_1 ) заявнику було повідомлено про те, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_3 молодший сержант ОСОБА_3 , 1986 р.н., 10.01.2023 пройшов медичний огляд у гарнізонній військово-лікарській комісії військової частини НОМЕР_4 . Рішення гарнізонної військово-лікарської комісії оформлено довідкою №195 від 10.01.2023. Молодший сержант ОСОБА_1 отримав поранення 02.01.2023, на момент огляду військово-лікарською комісією пройшло вісім діб. ОСОБА_1 встановлений діагноз: закритий перелом акромінального кінця лівої ключиці без зміщення уламків, орієнтований термін лікування такої травми передбачає лікування до двох місяців. Категорія ступеню тяжкості травми (поранення) виноситься на момент огляду хворого. Згідно наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.07.2007 №370 за характером поранення та пункту 3.1 - розлади здоров`я з тимчасовою втратою непрацездатності тривалістю 60 діб, така травма відноситься до категорії легких травм».

Доказів створення в організаційно-штатній структурі Військової частини НОМЕР_1 такого колегіального органу як лікарсько-експертна комісія матеріали справи не містять.

Правової підстави для виникнення в Військової частини НОМЕР_1 створення та функціонування лікарсько-експертної комісії судом за власною ініціативою на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України у ході розгляду справи не виявлено.

Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі листа ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 26.03.2025 №553/2444 (тобто про вчинення бездіяльності замість проведення засідання лікарсько-експертної комісії військової частини НОМЕР_1 ), заявник ініціював даний спір.

У ході розгляду справи судом за власною ініціативою з метою зясування обєквтиної істини у порядку ч.4 ст.9 КАС України безвідносно до правових позицій сторін та процесуальної поведінки учасників спору був допитаний у якості свідка начальник 12 Регіональної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України п. ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що у військових закладах охорони здоровя Міністерства оборони України не функціонують лікарсько-експертні комісії, а реалізація положень Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості (затверджений наказом МОЗ України № 370 від 04.07.2007) в частині визначення ступеню тяжкості одержаної військовослужбовцем травми здійснюється військово-лікарськими комісіями на виконання окремого доручення Міністра оборони України від 06.03.2023р. №5718/з. Також свідок ОСОБА_5 зазначив, що ступень тяжкості одержаної заявником 02.01.2023р. травми у довідці Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 від 10.01.2023р. №195 як легкої визначений правильно, позаяк ця травма не може бути кваліфікована як закритий чи відкритий перелом довгих кісток кінцівок, а тому наслідки такої травми набувають ознак тяжкої виключно у порядку п.4 Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості (затверджений наказом МОЗ України № 370 від 04.07.2007) як розлад здоров`я з тимчасовою втратою працездатності тривалістю понад 60 днів.

Окрім того, свідок ОСОБА_5 зазначив, що згідно з листом Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України від 08.07.2025 № 598/16364 відсутня інформація про функціонування у системі закладів охорони здоров`я Міністерства оборони України лікарсько-експертних комісій, а встановлення ступеня тяжкості ушкоджень здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022р. №168 у порядку виконання окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29, розпорядження командувача Медичних сил Збройних Сил України від 06.10. 2022 № 510/12/7124 та розпорядження Центральної військово-лікарської комісії від 11.07.2022 №598/1700.

Так, окремим дорученням Міністра оборони України від 23.06.2022 № 912/з/29, було встановлено, що керівники військово-лікарських комісії (лікарсько-експертних комісії) закладів охорони здоров`я в истемі Міністерства оборони України при наданні рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовця, які отримали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікувальному закладі (в тому числі закордонному) одночасно надавати медичні висновки про ступінь тяжкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати додаткової грошової винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.

Розпорядженням командувача Медичних сил Збройних Сил України від 06.10.2022 № 510/12/7124 було визначено, що при проведенні медичного огляду військовослужбовців, які отримали травму (поранення, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, одночасно з прийняттям постанови про потребу у відпустці за станом здоров`я або ступінь придатності до військової служби, у довідці ВЛК або свідоцтві про хворобу в діагнозі зазначати ступінь тяжкості травми (поранення, контузії, каліцтва) відповідно до Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 04.07.2007 №370, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 07.08.2007 за № 902/14169.

Розпорядженням начальника Центральної військово-лікарської комісії від 11.07.2022 № 598/1700 було вказано, що при проведенні медичного огляду військовослужбовців, які отримали травму (поранення, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, одночасно з прийняттям постанови про потребу у відпустці за станом здоров`я або ступінь придатності до військової служби, у довідці ВЛК або свідоцтві про хворобу в діагнозі зазначати ступінь тяжкості травми (поранення, контузії, каліцтва) відповідно до Документ Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 04.07.2007 № 370, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 07.08.2007 за № 902/14169.

Стосовно ступеня тяжкості одержаної заявником 02.01.2023р. травми свідок ОСОБА_5 показав, що на момент проходження медичного огляду у Військовій частині НОМЕР_1 з моменту отримання травми минуло 8 днів. У результаті діагностовано: закритий крайовий перелом акромінального кінця лівої ключиці )02.01.2023) без зміщення уламків з тимчасовим порушенням функцій. Для правильного розуміння клінічного та анатомічного контексту слід зазначити, що плечова кістка та ключиця є різними за анатомічною будовою, функціональним призначенням і топографією. Плечова кістка є довгою трубчастою кісткою, яка формує основу плеча, з`єднується зверху з лопаткою, а знизу - з ліктьовими кістками, і бере активну участь у функціональній рухливості руки. Вона дійсно належить до довгих кісток верхньої кінцівки.

Ключиця, натомість, є довгою, але нетрубчастою кісткою, S-подібної форми, яка входить до складу плечового пояса, а не кінцівки. Вона виконує переважно опорну та стабілізуючу функцію і не передає основного навантаження при згинанні чи розгинанні кінцівки. Отже, ключиця не належить до довгих трубчастих кісток кінцівок, перелом яких згідно з нормативами МОЗ України може кваліфікуватися як тяжке тілесне ушкодження (підпункт 3.1 пункту 3 наказу МОЗ України від 14.08.2007 № 370).

Згідно з показами свідка ОСОБА_5 додатковим підтвердженням того, що травма позивача не мала на момент огляду ознак тяжкого ушкодження, є медичний факт консолідації перелому - тобто його зрощення та загоєння - вже через півтора місяці після моменту травмування. Відповідно до клінічних протоколів та медичної практики, настільки швидкий процес зрощення характерний саме для травм легкої ступені тяжкості. Таким чином, на момент проведення медичного огляду травма позивача не могла бути кваліфікована як тяжке тілесне ушкодження в розумінні чинного законодавства.

У зв"язку із обсягом здобутих доказів відпала потреба у допиті у якості свідка - ТВО командира Військової частини НОМЕР_1 п.Стецюк Олександр проти чого не заперечували ані представник сторони позивача, ані представник сторони відповідача.

Суд відзначає, що під час розгляду справи №520/11024/25 свідок ОСОБА_5 як військова посадова особа продемонстрував зразкове ставлення до виконання громадянського обов`язку із сприяння суду у встановленні об"єктивної істини у спорі, позаяк попри значний обсяг поточного навантаження за штатною військовою керівною посадою органу військово-медичної експертизи прибув до судових засідань та надав вичерпні пояснення по суті спору.

Судом з усних пояснень представника заявника у судовому засіданні було зясовано, що істинним прагненням заявника у межах спірних правовідносин є реалізація наміру на отримання за час лікування одержаної 02.01.2023р. травми та відпустки після лікування одержаної 02.01.2023р. травми додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі як за тяжке поранення (тяжку травму), отриману в умовах особистої та безпосередньої участі військовослужбовця у веденні бойових дій на лінії зіткнення з ворогом.

Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є субєктом владних повноважень.

Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

Суд зазначає, що згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.

За приписами ст.ст.17 і 65 Конституції України до згаданих вище обов`язків людини перед суспільством належить обовязок з приводу захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності України у спосіб відбуття військової служби відповідно до закону.

Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу", згідно з п.3 ст.1 якого військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обовязок і військову службу" правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Проходження військовозобовязаними та військовослужбовцями медичного огляду запроваджено приписами ч.13 ст.2 та ч.2 ст.21 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу".

Стосовно процедури встановлення стану здоровя громадянина України чоловічої статі відносно придатності до виконання військового обовязку у якості військовослужбовця суд зазначає, що відносини з проведення військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України унормовані приписами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (затверджено наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. №402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008р. за №1109/15800; далі за текстом - Положення №402).

За визначенням п.п.1.2 Розділу І Положення №402 (чинного станом на час виникнення спірних правовідносин) військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза - це, зокрема, медичний огляд військовозобов`язаних.

Згідно з п.2.1 Розділу І Положення №402 для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії. ВЛК приймають постанови у тому числі на виїзних засіданнях та, в окремих випадках (лікування за кордоном) - дистанційно. Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання. Постанови ВЛК можуть бути відмінені або скасовані штатними ВЛК. Постанова ВЛК скасовується у випадках, коли попередня постанова ВЛК на дату її прийняття не відповідала законодавству та/або була прийнята на підставі недійсних документів. Постанова ВЛК відміняється у випадках, коли необхідно привести зміст попередньої постанови ВЛК (яка була прийнята правильно) у відповідність до чинного законодавства. Документація, яка створюється (заповнюється) в процесі військово-лікарської експертизи, ведеться в паперовій або в електронній формі. Документування в електронній формі проводиться із застосуванням удосконаленого електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, електронної печатки та електронної позначки часу. Члени ВЛК діють на принципах верховенства права, законності, поваги та дотримання прав людини і громадянина, доброчесності, колегіальності, рівноправності членів комісії, вільного обговорення і вирішення питань, об`єктивності, неупередженості та обґрунтованості прийнятих рішень, висновків і пропозицій.

Відповідно до п.2.2 Розділу І Положення №402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК); ВЛК регіону.

Адміністративно-територіальні зони відповідальності штатних ВЛК за проведення військово-лікарської експертизи визначаються наказом Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року № 608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».

Згідно з п.п.2.3.1 Розділу І ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України.

Відповідно до п. 2.3.3 Положення, на ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема, розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи; аналіз та узагальнення результатів і досвіду роботи підпорядкованих ВЛК; проведення спільно з головними (провідними) медичними спеціалістами та іншими лікарями-спеціалістами аналізу й оцінки результатів медичного огляду військовослужбовців та інших контингентів, розробка пропозицій для покращення військово-лікарської експертизи; прийняття та перегляд постанов ВЛК про ступінь придатності осіб, звільнених з військової служби, на період їх фактичного звільнення із Збройних Сил України.

У силу спеціального застереження п.п.2.3.5 Розділу І Положення №402 рішення, постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку.

За правилами п.п.2.4.5 Розділу І Положення №402 ВЛК регіону має право, зокрема, приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати, відміняти або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК; направляти у заклади охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України на контрольне обстеження, медичний огляд, повторний медичний огляд військовослужбовців, членів їх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби), військовозобов`язаних, резервістів.

Відповідно до п.п.2.4.6 Розділу І Положення №402 за рішенням штатної ВЛК може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд.

У силу спеціального застереження п.п.2.4.10 Розділу І Положення №402 постанова ВЛК регіонів може бути оскаржена у ЦВЛК або у судовому порядку.

Підпунктом 2.5.1 Розділу І Положення №402 зазначено, що до позаштатних постійно діючих ВЛК (ЛЛК) належать: госпітальні ВЛК; гарнізонні ВЛК; ЛЛК; ВЛК Десантно-штурмових військ; ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ВЛК Сухопутних військ Збройних Сил України; ВЛК Сил спеціальних операцій Збройних Сил України; ВЛК інших закладів охорони здоров`я комунальної або державної форми власності.

За правилами п.п.2.5.2 Розділу І Положення №402 позаштатні (постійно та тимчасово діючі) ВЛК призначаються у складі голови, заступника голови (може призначатись один з членів комісії), членів комісії (не менше ніж три лікарі) і секретаря з числа фахівців з медичною освітою. До складу ВЛК можуть призначатися лікарі інших спеціальностей.

За приписами п.3.3 Розділу І Положення №402 скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК згідно з адміністративно-територіальними зонами відповідальності, наведеними у додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року № 608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».

Штатні ВЛК перевіряють відповідність прийнятих позаштатними ВЛК постанов встановленому діагнозу та вимогам цього Положення, на підставі доданих до звернення оригіналів медичних документів або належним чином завірених їх копій, а також наявних медичних записів та висновків у відповідних реєстрах електронної системи охорони здоров`я.

Згідно з п.3.4 Розділу І Положення №402 у разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (відміни, скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК.

Таке рішення є обов`язковим до виконання та має бути реалізовано не пізніше ніж в місячний строк з дати прийняття.

У разі визнання штатною ВЛК звернення необґрунтованим, воно повертається заявнику (скаржнику) з відповідними роз`ясненнями, у строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».

У разі прийняття рішення про направлення на контрольне обстеження та медичний огляд, військовослужбовці та інші особи, зазначені у пункті 1.2 глави 1 цього розділу, направляються для проходження медичного огляду ВЛК в інший заклад охорони здоров`я, ніж той, в якому проводився медичний огляд ВЛК, постанова якої оскаржується.

Згідно з п.п.1.1 Розділу ІІ Положення №402 медичний огляд включає в себе вивчення та оцінку стану здоров`я і фізичного розвитку громадян на момент огляду в цілях визначення ступеня придатності до військової служби, навчання за військово-обліковими спеціальностями, вирішення інших питань, передбачених цим Положенням, з винесенням письмового висновку (постанови). Під придатністю до військової служби у цьому Положенні розуміється такий стан здоров`я і фізичного розвитку громадян, який дозволяє їм виконувати передбачені статутами, інструкціями службові обов`язки з конкретної військової спеціальності у виді Збройних Сил України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до закону (далі - інші військові формування), у мирний час та під час дії особливого періоду. При встановленні діагнозу насамперед враховуються результати фізикального обстеження та спеціальних досліджень. Якщо дані попередньої медичної документації не співпадають з результатами актуального обстеження, проводиться спільний огляд (консиліум) за участі провідних (головних) медичних фахівців, під час якого може прийматись рішення про неврахування контраверсійних результатів попередніх досліджень (документів, виписок, заключень тощо) та госпіталізацій при винесенні експертного рішення.

Відповідно до п.1.2 Розділу ІІ Положення №402 постанови ВЛК приймаються на підставі Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступінь придатності до військової служби (далі - Розклад хвороб) (додаток 1), пояснень щодо застосування статей Розкладу хвороб (додаток 2) та таблиць додаткових вимог до стану здоров`я (далі - ТДВ) (додаток 3).

Згідно з п.20.1 Розділу ІІ Положення №402 постанови ВЛК приймаються колегіально, більшістю голосів. У прийнятті постанови голова та члени ВЛК не залежні і у своїй роботі керуються цим Положенням. У разі незгоди голови або членів комісії з думкою інших членів їх окрема думка заноситься до протоколу засідання ВЛК. Члени ВЛК зобов`язані дотримуватися вимог Положення.

Голова або члени ВЛК відповідальні за прийняте рішення та видачу документів про встановлення причинного зв`язку захворювань, поранень (контузій, травм або каліцтв). ВЛК мають право приймати постанови на виїзних засіданнях та у випадках визначення потреби (відсутності потреби) у продовженні тривалого лікування військовослужбовців під час лікування за кордоном - дистанційно, на підставі оригіналів медичних та військово-облікових документів або належним чином їх засвідчених копій.

Відповідно до п.20.2 Розділу ІІ постанови ВЛК згідно з цим Положенням розглядаються, затверджуються, не затверджуються, контролюються, переглядаються, а за необхідності скасовуються або відміняються відповідною штатною ВЛК.

Постанови штатних ВЛК про ступінь придатності до військової служби можуть прийматися як за результатом проведеного медичного огляду в цих ВЛК, так і на підставі проведеного медичного огляду у позаштатних ВЛК та наданих на розгляд медичних документів.

Суд зауважує, що правила медичного огляду військовослужбовців установлені нормами Глави 6 Розділу ІІ Положення №402 на відміну від правил медичного огляду військовослужбовців, котрі установлені нормами Глави 3 Розділу ІІ Положення №402.

Згідно з абз.1 п.6.1 Глави 6 Розділу ІІ Положення №402 направлення на медичний огляд військовослужбовців проводиться: прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище, штатних ВЛК, керівниками ТЦК та СП, начальниками (керівниками) закладів охорони здоров`я за місцем лікування, органів військового управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, органами прокуратури, слідчим, судом у порядку та з метою, визначеними цим Положенням.

З положень наведеної норми права слідує, що командир конкретної військової частини віднесений законодавцем до кола осіб, котрі мають повноваження на прийняття рішення з приводу направлення військовослужбовця на медичний огляд.

Водночас із цим, згідно з абз.2-4 п.6.1 Глави 6 Розділу ІІ Положення №402 прямі начальники від командира окремої частини, йому рівних та вище мають право направляти підпорядкованих військовослужбовців на медичний огляд ВЛК з метою визначення ступеня придатності до військової служби виключно за рекомендацією лікаря закладу охорони здоров`я (установи), у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

Також направлення військовослужбовців на медичний огляд ВЛК прямими начальниками від командира окремої частини, йому рівних та вище проводиться у випадках, визначених Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, та Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 року за № 438/16454.

Керівники органів управління та підрозділів Військової служби правопорядку Збройних Сил України, за потреби, направляють на медичний огляд ВЛК військовослужбовців, які за вироком суду засуджені до тримання в дисциплінарному батальйоні або до кримінального покарання у вигляді арешту.

З положень наведеної норми права слідує, що одним із приводів для реалізації командиром військової частини повноваження на направлення військовослужбовця на медичний огляд є рекомендація лікаря закладу охорони здоров`я (установи) у разі виявлення у військовослужбовця під час обстеження або лікування захворювань, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), що можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

Тож відсутність згаданої вище рекомендації лікаря або виявлення захворювання, котре обєктивно нездатне зумовити непридатність до військової служби унеможливлює вчинення субєктом владних повноважень командиром військової частини управлінського волевиявлення з приводу направлення військовослужбовця на медичний огляд.

Згідно з п.6.4 Глави 6 Розділу ІІ Положення №402 у разі виявлення під час обстеження або лікування у закладі охорони здоров`я (установі) у військовослужбовця захворювання, наслідків травми (поранення, контузії, каліцтва), які зумовлюють непридатність до військової служби, ці особи направляються на медичний огляд для встановлення ступеня придатності до військової служби за рішенням начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи) на підставі подання начальника (керівника) лікувального відділення, в якому обстежується (лікується) військовослужбовець, про що робиться запис у медичній карті стаціонарного (амбулаторного) хворого (медичній книжці), який завіряється підписом начальника (керівника) закладу охорони здоров`я (установи).

Як то указано у п.6.9 Глави 6 Розділу ІІ Положення №402, медичний огляд військовослужбовців, які отримали захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії), з метою визначення ступеня придатності до військової служби проводиться при визначеному лікарсько-експертному наслідку (результаті) захворювання, травми (поранення, каліцтва, контузії).

Визначений наслідок (результат) захворювання, поранення, травми, контузії, каліцтва - це такий стан здоров`я, коли результати обстеження та лікування дають підстави ВЛК (ЛЛК) винести постанову про ступінь придатності до військової служби (служби за військовою спеціальністю), а подальше лікування не призведе до відновлення придатності до військової служби.

Зі змісту наведених норм права слідує, що приписами Положення №402 командиру військової частини не надано повноважень з приводу прийняття рішення про направлення військовослужбовця на проходження медико-соціальної експертизи, а повноваження командира військової частини з приводу прийняття рішення про направлення військовослужбовця на проходження медичного огляду у військово-лікарській комісії може бути прийнято виключно за рекомендацією лікаря у випадку, коли ознаки виявленого захворювання можуть зумовлювати непридатність до військової служби.

Системно аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить до переконання про те, що органи військово-лікарської експертизи є незалежними, самостійними, окремими державними колегіальними органами, (владна управлінська компетенція яких не перетинається із обсягом повноважень ані органів військового управління територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки районного чи регіонального рівня), ані інших військових формувань чи органів військового управління і котрі наділені законодавцем виключною компетенцією на вчинення управлінських волевиявлень з приводу визначення придатності громадянина за станом здоров`я на момент проведення конкретного медичного огляду до військової служби.

Правильність саме такого тлумачення додатково підтверджується, зокрема, положеннями п.72 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою КМУ від 16.05.2024р. №560; далі за текстом Порядок №560), де указано, що рішення щодо придатності резервіста та військовозобов`язаного для проходження військової служби за станом здоров`я визначається військово-лікарською комісією при районному (міському) територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки.

Розвязуючи спір, суд зазначає, що процедури та механізми проведення огляду стану здоровя людини медичними соціально-експертними комісіями були унормовані приписами Положення про медико-соціальну експертизу (затверджене постановою КМУ від 03.12.2009р. №1317) та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності (затверджене постановою КМУ від 03.12.2009р. №1317), а з 01.01.2025р. регламентовані приписами Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (затверджене постановою КМУ від 15.11.2024р. №1338) та Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (затверджений постановою КМУ від 15.11.2024р. №1338).

Відповідно до п.6 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (затверджений постановою КМУ від 15.11.2024р. №1338) оцінювання осіб з числа військовослужбовців Збройних Сил та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту проводиться з метою встановлення або перегляду групи, причини, строку інвалідності та визначення відсотка втрати працездатності на підставі рішень (постанов) військово-лікарської, медичної (військово-лікарської), лікарсько-експертної комісії та документів, зазначених у пунктах 21 і 22 цього Порядку.

Як то указано у п.17 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (затверджений постановою КМУ від 15.11.2024р. №1338) оцінювання проводиться за електронним направленням, що сформоване головою військово-лікарської, медичної (військово-лікарської), лікарсько-експертної комісії щодо осіб, в яких за результатами проходження військово-лікарської, лікарської експертизи виявлено ознаки, що відповідають критеріям направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. № 1338.

Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд відзначає, що повноваженнями на вчинення управлінського волевиявлення з приводу направлення діючого військовослужбовця на оцінювання повсякденного функціонування особи (медико-соціальну експертизу) наділений виключно спеціальний субєкт права, а саме: військово-лікарська комісія як колегіальний державний орган, а командир військової частини позбавлений правових підстав для вчинення цього ж управлінського волевиявлення у разі відсутності відповідного рішення військово-лікарської комісії.

Розглядаючи справу, суд зауважує, що норми Положення №402 не наділяють органи військово-медичної експертизи повноваженнями на визначення ступеня тяжкості травм відповідно до Класифікатора розподілу травм за ступенем тяжкості (затверджений наказом Міністерства охорони здоровя України від 04.07.2007р. №370, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07.08.2007р. за №902/14169; далі за текстом - Класифікатор №370).

До того ж, згідно з п.6 Класифікатора №370 медичний висновок про ступінь тяжкості виробничої травми дають на запит роботодавця та/або голови комісії з розслідування нещасного випадку на виробництві лікарсько-експертні комісії (ЛКК) лікувально-профілактичного закладу, де здійснюється лікування особи, що постраждала, в строк до 1 доби з моменту надходження запиту.

Окрім того, відповідно до преамбули Класифікатора №370 визначення ступеня тяжкості травм, отриманих на виробництві, проводиться з метою віднесення нещасних випадків до таких, що спричинили тяжкі наслідки, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого, які відповідно до Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 року №1112.

Абзацом 2 п.4 Порядку розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004р. №1112; далі за текстом Порядок №1112) прямо передбачено, що дія цього Порядку не поширюється на військовослужбовців та інших осіб, які проходять військову службу в зазначених частинах чи на підприємствах згідно із статутами військової служби.

Звідси слідує, що згідно з національним законом України органи військово-лікарської експертизи не мають повноважень на виконання функцій лікарсько-експертних комісій за відсутності факту проходження особою лікування у військовому медичному закладі охорони здоровя, при якому функціонує відповідна військово-лікарська комісія.

Однак, органи військово-лікарської експертизи Міністерства оборони України набули повноважень на виконання функцій з приводу визначення степеню тяжкості травми чи поранення військовослужбовця відповідно до Класифікатора №370 на підставі окремого доручення Міністра оборони України від 06.03.2023р. №5718/з у зв`язку із виданням наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44.

Суд повторно наголошує, що на суспільні відносини з приводу реалізації відповідачем функцій суб"єкта владних повноважень повною мірою поширюється дія приписів ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст. КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тлумачення змісту ч.2 ст.19 Конституції України міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19, де указано, що "52. Водночас судова палата наголошує на тому, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

53. Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

54. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.".

Тож за відсутності відповідної норми права субєкт владних повноважень Військова частина НОМЕР_1 не має права створювати в штатно-організацій структурі військового закладу охорони здоровя системи Міністерства оборони України лікарсько-експертні комісії та розглядати звернення зацікавлених осіб на засіданнях лікарсько-експертних комісій.

Натомість, у межах спірних правовідносин функція з приводу визначення степеню тяжкості одержаної заявником 02.01.2023р. травми має бути виконана відповідною військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_1 відповідно до Класифікатора №370 на підставі окремого доручення Міністра оборони України від 06.03.2023р. №5718/з у разі прибуття заявника до відповідної військово-лікарською комісією Військової частини НОМЕР_1 для проходження медичного огляду.

Однак, у межах спірних правовідносин така подія відсутня.

З огляду на характер одержаної заявником 02.01.2023р. травми, зміст п.3 Класифікатора №370, суть пояснень свідка п. ОСОБА_5 (який має вищу медичну освіту та тривалий досвід практичної роботи у медичній сфері) суд не знаходить підстав для визнання неправильним управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 у формі рішення у вигляді довідки від 10.01.2023р. №195 з приводу кваліфікації ступеню тяжкості травми заявника як легкої.

Рішень Центральної військово-лікарської комісії та 12 регіональної військово-лікарської комісії за скаргами на рішення Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 у формі довідки від 10.01.2023р. №195 заявник до суду не оскаржив, вимог про зміну ступеня тяжкості одержаної 02.01.2023р. травми до суду не заявляв.

Тож суд погоджується із думкою свідка як спеціаліста у галузі медичної справи про те, що отримана заявником 02.01.2023р. травма набула ознак тяжкої виключно за критеріям тривалості часу розладу здоровя, тобто по минуванню 60 днів (бід) від події заподіяння ушкодження цілісності організму людини.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

При цьому, будь-яка лікарсько-експертна комісія об"єктивно не здатна легітимно змінити жодного із висновків рішення Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 у формі довідки від 10.01.2023р. №195.

Вирішуючи спір в частині доводу заявника про набуття права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі за час лікування одержаної 02.01.2023р. травми та за час знаходження у відпустці після лікування одержаної 02.01.2023р. травми, суд зазначає, що суспільні відносини з приводу одержання військовослужбовцем органів системи Збройних Сил України винагороди за працю (службу) додатково до ст.43 Конституції України деталізовані приписами ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ), а також нормами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704 (з 01.03.2018р.), Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260).

Так, згідно з ч.2 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За правилом ч.4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

На виконання Указів Президента України від 24.02.2022р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28.02.2022р. №168, якою було первісно запроваджено виплату додаткової винагороди у розмірі 30.000,00грн. та до 100.000,00грн.

Так, у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у фіксованому розмірі 30.000,00грн. щомісячно є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби у правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди.

Також у п.1 первісної редакції постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 Уряд України визначив, що умовами призначення додаткової винагороди у розмірі понад 30.000,00грн. і до 100.000,00грн. є одночасна сукупність таких обставин як: 1) тривання/продовження дії правового режиму воєнного стану; 2) належність громадянина до окреслених у постанові КМУ від 28.02.2022р. №168 категорій осіб (зокрема, військовослужбовців Збройних Сил України); 3) несення особою служби в правовому режимі воєнного стану; 4) видання командиром (начальником) наказу про призначення додаткової винагороди; 5) особиста та безпосередня участь особи або у бойових діях, або у заходах з національної безпеки, заходах з оборони, заходах з відсічі і стримуванні збройної агресії на території ведення бойових дій (далі за текстом - Заходи); 6) фізичне перебування особи у районах бойових дій чи районах забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони або районах забезпечення здійснення заходів з відсічі і стримуванні збройної агресії.

Отже, у цілях виплати підвищеної до 100.000,00грн. додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 усі військовослужбовці були розмежовані законодавцем на дві категорії, а саме: 1) військовослужбовці, які брали особисту та безпосередню участь у бойових діях; 2) військовослужбовці, які брали особисту та безпосередню участь у Заходах на території ведення бойових дій.

За одночасної відповідності усім переліченим кваліфікаційним умовам військовослужбовець набуває право на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях чи Заходах на території ведення бойових дій.

За змістом п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 додаткова винагорода у фіксованому розмірі є фактично платежем за специфічні умови проходження особою публічної (військової) служби (виконання громадянином обов`язків публічного службовця за відповідною штатною посадою під час дії правового режиму воєнного стану), а додаткова винагорода у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі є фактично платежем за особистий ризик, пов`язаний із безпосередньою участю громадянина України відповідної категорії у бойових діях або із безпосередньою участю у Заходах на території ведення бойових дій.

Пунктом 1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 01.04.2022р. №400 право на отримання додаткової винагороди до 100.000,00грн. було поширено на такі категорії осіб які: 1) у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії; 2) захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); 3) загинули (померли внаслідок отриманих після введення воєнного стану поранень, травм), - виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла).

Отже, поранення особи (контузія, травма, каліцтво), пов`язане із захистом Батьківщини під час проходження служби в умовах, за які передбачена виплата додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 01.04.2022р. №400 у розмірі до 100.000,00грн., зумовлює збереження права особи на отримання згаданої винагороди у розмірі до 100.000,00грн. як за час проходження стаціонарного лікування після поранення, так і за час знаходження у відпустці для лікування за висновком військово-лікарської комісії після тяжкого поранення як безвідносно до існування будь-яких перерв між стаціонарним лікуванням і відпусткою для лікування, так і безвідносно до вибуття у відпустку для лікування після поновлення виконання обов`язків за військовою посадою.

Постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 була внесена низка змін, зокрема: в абзаці першому слова і цифри додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно замінити словами і цифрами додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць; абзац шостий пункту 2 після слів під час захисту Батьківщини у період дії воєнного стану замінити словами у період дії воєнного стану під час захисту Батьківщини, участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів; постанову КМУ від 28.02.2022р. №168 було доповнено п.21 такого змісту: 21. Установити, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів..

Аналізуючи зміну правових підходів законодавця до визнання умов набуття особою права на додаткову винагороду, суд доходить до переконання про те, що словосполучення "які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)" стосується виключно такої категорії публічних службовців як - особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, тобто на спірні правовідносини не поширюється.

Звідси слідує, що постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 були внесені зміни до постанови КМУ від 28.02.2022р. №168, однак юридичні наслідки нової запровадженої постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 умови обчислення розміру додаткової винагороди - до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць з огляду на приписи ст.58 Конституції України підлягають поширенню на виключно відносини з оплати часу фактично виконаної служби співробітниками Служби судової охорони, котрі склались не раніше від настання події оприлюднення постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 у газеті Урядовий кур`єр від 19.07.2022р. №156, позаяк значно погіршують фінансове становище громадянина.

Постановою КМУ від 20.01.2023р. №43 пункт 21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 був викладений в такій редакції: 21. Установити, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень..

Пунктом 2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» передбачено установити, що в період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX: військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, а також здійснюють бойові (спеціальні) завдання, у період здійснення зазначених заходів (завдань) щомісячно виплачується додаткова винагорода від 30000 до 100000 гривень на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення, а також військовослужбовцям, які захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон), безвісно відсутні, інтерновані в нейтральні держави або є заручниками, щомісячно виплачується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які загинули (померли) внаслідок отриманого поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини, нараховується додаткова винагорода у розмірі 100000 гривень за місяць, у якому військовослужбовець загинув (помер), на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісячно виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям строкової військової служби щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 6000 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; курсантам вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, які перед зарахуванням на навчання не перебували на військовій службі або проходили строкову військову службу, щомісячно виплачується винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час дії воєнного стану (особливого періоду) у розмірі 2350 гривень на умовах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України; військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісячно виплачується додаткова винагорода від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ст.92 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у редакції Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ (далі за текстом - Закон України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ) під час дії воєнного стану військовослужбовцям щомісячно виплачується додаткова винагорода на умовах, у розмірах та в порядку, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Отже, повноваження з приводу визначення умов, розмірів та порядку виплати військовослужбовцям під час дії воєнного стану щомісячної додаткової винагороди були передані законодавцем у відання Уряду України, а відтак саме Кабінет Міністрів України є компетентним субєктом права стосвно запровадження кваліфікуючих ознак для призначення означеного вище платежу у межах від 30.000,00грн. до 100.000грн.

При цьому, саме приписами п.2 розділу ІІ Закону України від 28.06.2023р. №3161-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану» указано, що підставою для виплати додаткової винагороди є або безпосередня участь у бойових діях в районах ведення бойових дій; або здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в районах ведення бойових дій, або виконання бойових (спеціальних) завдань.

Відтак, факт проходження військової служби та обіймання штатної військової посади в організаційній структурі військового формування об`єктивно не здатент призвести до виникнення у військовослужбовця права на отримання додаткової винагороди.

Постановою КМУ від 09.08.2023р. №836 на подальший розвиток абзаців другого - восьмого пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 28 червня 2023 р. № 3161-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих питань, пов`язаних із проходженням військової служби під час дії воєнного стану було викладено у новій редакції п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 (унаслідок чого п.1 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 став незастосовним відносно правовідносин за участі військовослужбовців Збройних Сил України), а постанова КМУ від 28.02.2022р. №168 була доповнена п.11 та п.12.

Так, пунктом 11 Постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 передбачено установити, що на період воєнного стану: військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах; військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони; військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.

Військовослужбовцям, які обіймають посади керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі від 15000 до 30000 гривень з урахуванням їх рівня підготовки (кваліфікації) пропорційно часу здійснення підготовки та навчання персоналу в розрахунку на місяць відповідно до переліку посад керівного та інструкторсько-викладацького складу в навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах), затвердженого керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Розмір додаткової винагороди за конкретними категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням заінтересованих центральних органів виконавчої влади та державних органів.

Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, після перебування у розпорядженні понад два місяці (за які вони втратили право на отримання грошового забезпечення в повному обсязі за останніми займаними посадами) і до закінчення перебування у розпорядженні щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень.

Військовослужбовцям строкової військової служби щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 6000 гривень пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць.

Курсантам вищих військових навчальних закладів, закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, а також закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, закладів фахової передвищої військової освіти, які перед зарахуванням на навчання не перебували на військовій службі або проходили строкову військову службу, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 2350 гривень пропорційно часу перебування на службі (навчанні) в розрахунку на місяць.

Підпунктом 12 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836 визначено, що виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.

Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 11, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії; захоплені в полон (крім тих, які добровільно здалися в полон) або є заручниками, а також інтерновані в нейтральні держави або безвісно відсутні (у разі, коли зазначені події сталися як до введення воєнного стану, так і після його введення); загинули (померли) внаслідок отриманого після введення воєнного стану поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із захистом Батьківщини (виплата здійснюється за весь місяць, у якому особа загинула (померла)..

Як то указано у п.21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 09.08.2023р. №836, міністерства та державні органи за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки визначають: порядок, умови і розміри виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пункті 1 цієї постанови; особливості виплати додаткової винагороди особам, зазначеним у пунктах 11 і 12 ієї постанови, у тому числі в частині встановлення переліку бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати, з урахуванням завдань, покладених на Збройні Сили, Службу безпеки, Службу зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міністерства оборони, Національну гвардію, Державну прикордонну службу, Управління державної охорони, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації, Державну спеціальну службу транспорту; порядок і умови виплати одноразової грошової допомоги..

Постановою КМУ від 15.09.2023р. №1001 абзаци 6 і 7 пункту 11 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 були викладені в такій редакції: Розмір додаткової винагороди за категоріями посад керівного та інструкторсько-викладацького складу у навчальних військових частинах (навчальних центрах, навчальних підрозділах) встановлюється згідно з додатком.

Військовослужбовцям, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, визнані військово-лікарською комісією обмежено придатними до військової служби або непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців та зараховані у розпорядження відповідних командирів, протягом двох місяців з дня зарахування у розпорядження (без врахування часу перебування у відпустці та на лікуванні) виплачується грошове забезпечення (без урахування додаткової винагороди) за останньою займаною посадою у повному обсязі. Після перебування у розпорядженні понад два місяці і до закінчення перебування у розпорядженні таким військовослужбовцям щомісяця виплачується оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та додаткова винагорода у розмірі 20100 гривень..

Розвязуючи спір, суд відзначає, що у розумінні ст.1 Закону України від 06.12.1991р. №1932-ХІІ «Про оборону України» бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони, а також поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Отже, за загальним правилом як особливості ведення бойових дій, так і специфіка здійснення Заходів знаходиться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із колом функцій та завдань відповідного державного органу, зокрема, конкретним видом Збройних Сил України, конкретним родом сил Збройних Сил України, функціональним призначенням конкретної військової частини Збройних Сил України (або інших військових формувань чи правоохоронних органів).

При цьому, норми самої постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 не містять ані визначення переліку чи змісту бойових дій, ані визначення переліку чи змісту Заходів.

Пунктом 21 постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у редакції постанови КМУ від 07.07.2022р. №793 було установлено, що керівники відповідних міністерств та державних органів визначають порядок і умови виплати додаткової винагороди, одноразової грошової допомоги, розміри виплати додаткової винагороди в розмірі до 30000 гривень.

Разом із тим, відповідного положення відносно виплати додаткової винагороди, підвищеної до 100.000,00грн. норми постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 станом на календарну дату набрання чинності постановою КМУ від 07.07.2022р. №793 не містили.

Однак, суд вважає, що з огляду на приписи ст.8 Конституції України дана обставина не може бути визнана перешкодою для видання відповідним суб`єктом права у межах власної управлінської компетенції підзаконного нормативно-розпорядчого акту з приводу переліку та змісту як бойових дій, так і Заходів.

Відносно військовослужбовців Збройних Сил України така конкретизація послідовно у часі відбувалась у спосіб видання Міністром оборони України телеграми Міністра оборони України від 07.03.2022р. №248/1217, телеграми від 25.03.2022р. №248/1298, Окремого доручення від 23.06.2022р. №912/з/29, наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44, наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566.

З огляду на викладене, доводи про відсутність у Міністра оборони України права визначати умови для виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 суд визнає юридично неспроможними, так як підстава для призначення цього платежу була визначена рішенням нормативного характеру Уряду України, а Міністром оборони України у межах власної компетенції цілком правомірно було деталізовано зміст бойових дій та Заходів.

Із змісту п.1 телеграми Міністра оборони України від 07.03.2022р. №248/1217 вбачається можливість виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у розмірі 100.000,00грн. за місяць у розрахунку пропорційно часу безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії в районах ведення бойових дій (проведення заходів) та 30.000,00грн. пропорційно у розрахунку на місяць іншим військовослужбовцям Збройних Сил України.

Із змісту п.1 телеграми Міністра оборони України від 25.03.2022р. №248/1298 випливає, що кваліфікаційна ознака "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів" може бути застосована до заявника як військовослужбовця стрілецького підрозділу (відділення окремого взводу охорони) виключно за критерієм - виконання бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

Із змісту п.1 Окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022р. №912/з/29 (далі за текстом - Окреме доручення №912/з/29) випливає, що кваліфікаційна ознака "безпосередня участь військовослужбовця у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів" може бути застосована до заявника як військовослужбовця стрілецького підрозділу (відділення окремого взводу охорони) виключно за критерієм - виконання бойових завдань з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою.

З наведеного переліку бойових дій випливає, що за загальним правилом найнебезпечніші і найтяжчі умови несення військової служби в умовах запровадженого з 24.02.2022р. правового режиму воєнного стану припадають на випадок захисту Батьківщини військовослужбовцем стрілецького підрозділу, відносно якого кваліфікуючими умовами визначено знаходження на лінії бойового зіткнення, тобто безпосередня участь у вогневих сутичках з ворогом або знаходження під вогнем ворога.

З огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права, невід`ємним елементом якого є справедливість, суд доходить до переконання про те, що виплата винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі іншим категоріям військовослужбовців має відповідати саме означеному критерію.

У подальшому з цього ж самого питання (деталізації процедури виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) було видано наказ Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44, яким було внесено зміни до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам Міністерством оборони України (затверджено наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №260) у спосіб доповнення Порядку №260 окремим розділом «XXXIV. Особливості виплати додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

Згідно з п.10 розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних),- з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.

Відповідно до п.11 розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Така довідка видається відповідно до наказу командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем.

Як то указано у п.12 розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 25.01.2023р. №44 керівниками військово-лікарських (лікарсько-експертних) комісій закладів охорони здоров`я в системі Міністерства оборони України під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100 000 гривень за час цієї відпустки.

Окрім того, у подальшому з цього ж самого питання (деталізації процедури виплати додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168) було видано наказ Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566.

Згідно з п.11 розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які, зокрема, у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії,- за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.

Відповідно до п.12 розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 підставою для видання наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, є довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), форму якої визначено додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800, видана командиром військової частини, де проходить службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини.

Як то указано у п.13 розділу ХХХІV Порядку №260 у редакції наказу Міністерства оборони України від 26.09.2023р. №566 військово-лікарськими (лікарсько-експертними) комісіями закладів охорони здоров`я (установ) під час надання рекомендацій про потребу у відпустці за станом здоров`я військовослужбовцям, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) під час захисту Батьківщини, після закінчення стаціонарного лікування у військовому (цивільному) лікарняному закладі охорони здоров`я (у тому числі закордонному) одночасно надаються медичні висновки про ступінь важкості поранення для прийняття рішення командирами військових частин цих військовослужбовців щодо надання їм відпустки для лікування після тяжкого поранення та виплати винагороди у розмірі 100000 гривень за час цієї відпустки.

З положень наведених норм права слідує, що військовослужбовець набуває права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі виключно у разі коли усі подальші (окрім першого випадку) періоди лікування та надані після таких лікувань відпустки були повязані з одержанням тяжкого поранення (травми) у момент первісного ушкодження організму людини в умовах особистої та безпосередньої участі військовослужбовця у веденні бойових дій.

У межах спірних правовідносин така подія відносно заявника відсутня.

З викладених вище міркувань суд доходить до переконання про те, що станом на 02.01.2023р. отримана заявником травма за жодних обставин та умов не могла бути кваліфікована у якості тяжкої, що підтверджується також і доказами про відсутність необхідності надання невідкладної медичної допомоги після огляду заявника у Чугуївській лікарні та фактом направлення заявника для подальшого знаходження до Військової частини НОМЕР_3 , тобто відсутністю ознак існування загроз звичайній та нормальній життєдіяльності заявника.

Лише по минуванню 60 днів (діб) від моменту отримання травми (02.01.2023р.) та виключно за критерієм тривалості розладу здоровя одержана заявником 02.01.2023р. травма набула ознак тяжкої.

Відтак, подія одержання цієї травми 0201.2023р. обєктивно не може призводити до набуття заявником права на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі за усі подальші періоди лікування та надані після таких лікувань відпустки.

Розглядаючи справу, суд зважає, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень субєктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип «найбільш сприятливого становища для особи» (favor libertatis).

Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.

Однак, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд доходить до переконання про те, що у межах спірних правовідносин заявник обєктивно був не здатен набути ані легітимних сподівань, ані розумних очікувань на отримання додаткової винагороди у порядку постанови КМУ від 28.02.2022р. №168 у підвищеному до 100.000,00грн. розмірі за усі подальші періоди лікування та надані після таких лікувань відпустки, позаяк одержана 02.01.2023р. травма за жодних умов та обставин не підлягала правомірній кваліфікації станом на 02.01.2023р. у якості тяжкої.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

Тому відповідність закону рішення чи діяння (управлінського волевиявлення) суб`єкта владних повноважень як у спорі про набуття приватною особою додаткового блага чи активу, так і у спорі про спростування приватною особою новоствореного обовязку, зокрема, за критеріями дотримання компетенції, меж повноважень, способу дій, приводу реалізації функції контролю, обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, рівності перед законом, унеможливлення дискримінації, пропорційності, своєчасності, права особи на участь у процесі прийняття рішення, має доводитись, насамперед, відповідачем суб`єктом владних повноважень.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Правильність саме такого тлумачення змісту ч.1 ст.77 та ч.2 ст.77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, де указано, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Окрім того, саме таке тлумачення стандартів доказування є цілком релевантним правовому висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21.

Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.

Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.

За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.

У межах спірних правовідносин субєктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі відмови у розгляді звернення заявника від 12.03.2025р. на засіданні неіснуючої лікарсько-експертної комісії військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були з`ясовані із достатньою повнотою, зміст належної норми права був витлумачений вірно, реально вчинене управлінське волевиявлення не призвело до погіршення правового становища приватної особи як учасника суспільних відносин, бо за відсутності правових підстав субєкт владних повноважень був позбавлений можливості створити відповідну лікарсько-експертну комісію та здійснювати розгляд лікарсько-експертною комісією питання, котре за розпорядчими рішеннями Міністра оборони України було передано у відання військово-лікарських комісій і змінювати правильно кваліфікований у рішенні Гарнізонної ВЛК Військової частини НОМЕР_1 у формі довідки від 10.01.2023р. №195 ступінь тяжкості одержаної заявником 02.01.2023р. травми.

Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого субєктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.

Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

У ході розгляду справи судом не виявлено рішень судів, висновки котрих б підлягали поширенню на спірні правовідносини у порядку ч.4 ст.78 КАС України або у порядку ч.5 ст.242 КАС України.

Обставина створення лікарсько-експертної комісії у штаті Військової частини НОМЕР_5 не може бути кваліфікована у якості порушення закону відповідачем, позаяк з викладених вище міркувань суд дійшов до переконання про те, що функції лікарсько-експертних комісій у військових медичних закладах охорони здоров`я системи Міністерства оборони України мають в обов"язковому порядку виконувати саме військово-лікарські комісії.

До того ж обставина відсутності факту лікування заявника у Військовій частині НОМЕР_1 у межах спірних правовідносин є нездоланною перешкодою для обтяження відповідача - суб"єкта владних повноважень бажаним для заявника публічним обов`язком у силу дії прямої норми ч.1 ст.19 Конституції України.

Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко