Справа № 400/5568/25
Суддя: Ярощук В.Г.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 р. № 400/5568/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ярощука В.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідачаКомісії при ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

29 травня 2025 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_3 про:

визнання протиправною бездіяльності комісії з питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка полягає у відмові наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації;

зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_3 утриматися від призову позивача на військову службу, надавши відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі частини четвертої статті 35 Конституції України та пункту 24 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон № 3543-ХІІ).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 14.04.2025 він звернувся до відповідача із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 24 частини третьої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, оскільки виконання військового обов`язку суперечить його релігійним переконанням на основі віровчення Християн віри євангельської. Однак, рішенням комісії, оформленого протоколом 18.04.2025 № 26, йому було відмовлено в надані відстрочки на військову службу за відсутності підстав. На переконання позивача вказане рішення є протиправним з тих підстав, що він надав усі документи, які підтверджують його відповідні релігійні переконання. На його думку, допоки питання щодо заміни військового обов`язку на альтернативну службу на виконання статті 35 Конституції України уповноваженими органами не вирішено, його призов є протиправним. Тому він має право на відстрочку на підставі пункту 24 частини третьої статті 23 Закону № 3543-ХІІ. Крім цього, рішення про відмову в надані йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не відповідає вимогам Закону України «Про адміністративну процедуру».

03.06.2025 від ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі третя особа) через канцелярію суду надійшов «відзив на позовну заяву», який суд приєднав до матеріалів справи, як його письмові пояснення. У цих поясненнях третя особа заперечила проти позову і просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, аргументувавши свою позицію тим, що в Україні запроваджено альтернативи військової служби у мирний час, проте у воєнний час і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з російського боку, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання. Під час ведення війни, коли йдеться про реальну можливість фізичної загибелі сотень цивільних людей і про реальне захоплення держави, навряд чи залучення будь-якого військовозобов`язаного, релігійні переконання якого суперечать можливості несення військової служби, становить такі душевні страждання для людини, які можна порівняти з її смертю в цивільному житті. Третя особа наголосила, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість за обставин цієї справи позивач з посиланням на своє віросповідання відмовляється виконувати свій обов`язок із захисту України під час воєнного стану навіть виконуючи діяльність, яка жодним чином не пов`язана із використанням зброї проти інших людей, наголошує на тому, що не може тримати зброю та не здійснювати присягу як військовий.

У «відповіді на відзив» третьої особи від 13.06.2025 позивач закакцентував увагу на тому, що питання про заміну військового обов`язку на альтернативну службу уповноваженими органами держави протиправно (всупереч Конституції України) не вирішене, а тому позивач, як це випливає зі змісту частини четвертої статті 35 Конституції України, призову на військову службу не підлягає, про що йдеться в пункті 24 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, вбачається, що він має право на відстрочку. Таким чином, викладена у відзиві правова позиція відповідача «… за умови відсутності підстав» є 1) абракадаброю (логічною помилкою), оскільки в заяві на відстрочку і доданих до неї документах чітко і недвозначно зазначені передбачені законодавством підстави надання відстрочки та 2) суперечать конституційній нормі, викладеній в частині четвертій статті 35 Конституції України, та правовій нормі, викладеній в пункті 24 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ. Позивач наполягає на тому, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням Закону України «Про адміністративну процедуру». На його думку, при колізії правових норм, викладених у статтях 17 і 65 Конституції України, з одного боку, та частини четвертої статті 35 Конституції України, з іншого боку, пріоритет у застосуванні повинен надаватися спеціальній правовій нормі, тобто частині четвертій статті 35 Конституції України. Незалежно від наявності чи відсутності закону про альтернативну службу, питання щодо заміни військової служби невійськовою чітко врегульоване спеціальною конституційною правовою нормою, яка має вищу юридичну силу, є правовою нормою прямої дії, яка не залежить від наявності чи відсутності будь-яких інших правових актів. Гадання ж відповідача стосовно дійсного застосування особи, призваної за мобілізацією не може бути аргументом, оскільки зазначене гадання не є доказом за поняттям (частина перша статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У «запереченнях (на відповідь на відзив)» від 17.06.2025, які суд долучив до матеріалів справи як письмові пояснення третьої особи, третя особа зазначила, що Законом № 3543-ХІІ не передбачено заміни військової служби на альтернативну (невійськову) службу під час мобілізації, на особливий період. Жодні релігійні переконання не можуть бути основою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації за місцем виконання обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Одночасно з позовною заявою 29.05.2025 до суду надійшла заява позивача про забезпечення позову, яка ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.05.2025 задоволена частково, а саме: заборонено ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також буть-якому іншому територіальному центру комплектування та соціальної підтримки призивати позивача на військову службу під час мобілізації, на особливий період, але не довше ніж на строк проведення загальної мобілізації в Україні, тобто до 07.08.2025

02.06.2025 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та про запропонування позивачу надати згоду на заміну первісного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного відповідача Комісію при ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про витребування в ІНФОРМАЦІЯ_3 деяких доказів.

У встановлений судом строк ІНФОРМАЦІЯ_2 витребувані докази суду не подав, про причини їх ненадання не повідомив.

06.06.2025 позивач подав до суду заяву, в якій надав згоду Миколаївському окружному адміністративному суду на заміну первісного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 на належного відповідача Комісію при ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 замінено неналежного відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 на належного відповідача Комісію при ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), а також залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Копії позовної заяви з додатками і ухвали від 12.06.2025 відповідач отримав 18.06.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу (ф. 119) до поштового відправлення № 560.

У встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Розглянувши заяви по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Згідно з даними електронного кабінету призовників військовозобов`язаних та резервістів «РЕЗЕРВ+» станом на 16.10.2024 позивач є військовозобов`язаним.

У довідці Незалежної церкви християн віри євангельської «Віфанія» у м. Миколаєві від 11.04.2025 № 261 позивач прийняв водне хрещення в церкві ХВЄ с.м.т. Казанка та з 2019 року є членом церкви ХВЄ «Віфанія» м. Миколаїв, вул. Курортна, 1/1, Миколаївська обл., Союз Церков ХВЄ України, та згідно з Біблією, засадами віровчення церкви ХВЄ він не може отримувати і застосовувати будь-яку військову зброю.

Незалежна церква християн віри євангельської «Віфанія» у м. Миколаєві є юридичною особою, що підтверджуються свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи від 17.11.1994 серія А01 № 06111 та Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованої 01.10.2020 за № 96.

Відповідно до підпункту 4.2.4 пункту 4.2 Статуту Незалежної церкви християн віри євангельської «Віфанія» у м. Миколаєві (нова редакція), затвердженого загальними зборами членів Церкви (протокол від 05.09.2016 № 12), зареєстрованого розпорядженням голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 27.09.2016 № 366-р, члени церкви користуються правом на невійськову альтернативну службу, згідно своїх переконань і законодавства України.

До Переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 № 2066, включено Християн віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами).

14.04.2025 позивач звернувся до голови Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ, як військовозобов`язаному, релігійні переконання якого суперечать виконанню військового обов`язку.

Рішенням, оформленим протоколом Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.04.2025 № 26 (далі Рішення від 18.04.2025 № 26), відмовлено позивачу в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період за умови відсутності підстав.

На підставі вищевказаного рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 оформив Повідомлення від 21.04.2025 № 5/5/38, в якому причиною відмови в наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період вказав відсутність підстав для надання відстрочки.

Вважаючи Рішення від 18.04.2025 № 26 протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

Частиною першою статті 17 Основного Закону України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно зі статтею 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною четвертою статті 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України (частина третя статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації»).

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифіковану Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР (далі Європейська конвенція з прав людини), закріплено, що кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У § 112 рішення від 27.10.2009 у справі «Баятан проти Вірменії» (заява № 23459/03) Європейський суд з прав людини підкреслив, що невиконання заявником військової служби було проявом його релігійних переконань. Його засудження за ухилення від призову, таким чином, становило втручання в його свободу проявляти свою релігію, як це гарантується статтею 9 § 1. Таке втручання буде суперечити статті 9, якщо воно не «передбачене законом», не переслідує одну або більше законних цілей, зазначених у пункті 2, і не є «необхідним у демократичному суспільстві» (див. зокрема, Buscarini and Others v. San Marino [GC], no. 24645/94, § 34, ECHR 1999-I).

Європейський суд з прав людини також у §§ 121 і 122 рішення від 27.10.2009 у справі «Баятан проти Вірменії» (заява № 23459/03) звернув увагу на те, що відповідно до усталеної практики, Суд залишає державам-учасницям Конвенції певну свободу розсуду при вирішенні питання про те, чи є втручання необхідним і в якій мірі. Ця свобода розсуду йде рука в руку з європейським наглядом, який охоплює як закон, так і рішення, що його застосовують. Завдання Суду полягає в тому, щоб визначити, чи були заходи, прийняті на національному рівні, обґрунтованими в принципі і пропорційними (див. Manoussakis та інші, цитовані вище, § 44; Metropolitan Church of Bessarabia та інші, цитовані вище, § 119; і Leyla Єahin, цитовані вище, § 110).

Щоб визначити обсяг свободи розсуду в даній справі, Суд повинен врахувати, що стоїть на кону, а саме необхідність підтримки справжнього релігійного плюралізму, який є життєво важливим для виживання демократичного суспільства (див. Manoussakis та інші, цитовані вище, § 44, і Metropolitan Church of Bessarabia та інші, цитовані вище, § 119). Суд також може враховувати будь-який консенсус і загальні цінності, що виникають з практики держав-учасниць Конвенції (див. mutatis mutandis, X, Y і Z проти Сполученого Королівства, 22 квітня 1997 року, § 44, Звіти 1997-II, і Dickson проти Сполученого Королівства [GC], № 44362/04, § 78, ECHR 2007-V).

Таким чином, про на свободу віросповідання не є абсолютним, і воно може бути обмежене законом, зокрема обов`язком відбуття військовою служби, якщо це є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з частиною четвертою статті 35 Основного Закону України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до частини другої статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Основного Закону України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Відповідно до статті 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні введено воєнний стан, строк дії якого Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023, від 26.07.2023 № 451/2023, від 06.11.2023 № 734/2023, від 05.02.2024 № 49/2024, від 06.05.2024 № 271/2024, від 23.07.2024 № 469/2024, від 28.10.2024 № 740/2024, від 14.01.2025 № 26/2025 і від 15.04.2025 № 235/2025 продовжено з 05 години 30 хвилин відповідно 26.03.2022 строком на 30 діб, з 25.04.2022 строком на 30 діб, з 25.05.2022 строком на 90 діб, з 23.08.2022 строком на 90 діб, з 21.11.2022 строком на 90 діб, з 19.02.2023 строком на 90 діб, з 20.05.2023 строком на 90 діб, з 18.08.2023 строком на 90 діб, з 16.11.2023 строком на 90 діб, з 14.02.2024 строком на 90 діб, з 14.05.2024 строком на 90 діб, з 12.08.2024 строком на 90 діб, з 10.11.2024 на 90 діб, з 08.02.2025 на 90 діб та з 09.05.2025 на 90 діб.

Згідно зі статтею 3 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Отже, у період з 24.02.2022 до 07.08.2025 в Україні діє воєнний стан в діє, під час якого може обмежуватися встановлене частиною четвертою статті 35 Конституції України право на заміну виконання військового обов`язку, яке суперечить релігійним переконанням громадянина, на альтернативну (невійськову) службу.

З огляду на вищевикладене, суд відхилив як необґрунтоване твердження позивача про те, що він має право на альтернативну (невійськову) службу у період дії в Україні воєнного стану на підставі частини четвертої статті 35 Основного Закону України як на правову норму прямої дії, оскільки Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, встановлено обмеження вищевказаного права на період дії в Україні воєнного стану.

Крім цього, відповідно до частин першої та третьої статті 15 Європейської конвенції з прав людини під час або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Будь-яка Висока Договірна Сторона, використовуючи це право на відступ від своїх зобов`язань, у повному обсязі інформує Генерального секретаря Ради Європи про вжиті нею заходи і причини їх вжиття. Вона також повинна повідомити Генерального секретаря Ради Європи про час, коли такі заходи перестали застосовуватися, а положення Конвенції знову застосовуються повною мірою.

01.03.2022 Україна повідомила Генерального секретаря Ради Європи про запровадження в Україні з 24.02.2022 надзвичайного стану в окремих регіонах України та воєнного стану на всій території України і заходів щодо відступу від своїх зобов`язань за Європейською конвенцією з прав людини, зокрема за статтею 9 (https://rm.coe.int/1680a5b0b0).

Відтак у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, Україна відступила від своїх зобов`язань за статтею 9 Європейської конвенції з прав людини.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону № 2232-ХІІ).

Згідно з абзацом другим частини другої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом.

Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направленням) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом (частина перша статті 4 Закону № 2232-ХІІ).

Відповідно до абзацу третього частини шостої статті 2 Закону № 2232-ХІІ до видів військової служби належить військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 39 Закону № 2232-ХІІ призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації встановлений статтею 23 Закону № 3543-ХІІ.

Пунктом 24 частини першої статті 23 Закону № 3543-ХІІ встановлено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законом випадках.

Отже, під час мобілізації не підлягають призову військовозобов`язані у випадках, які зазначені у статті 23 Закону № 3543-ХІІ та / або в інших законах.

У чинних законах України не передбачено звільнення від призову на військову службу під час мобілізації громадян, релігійні переконання яких не допускають проходження військової служби.

Вище суд вже зазначав, що твердження позивача про наявність у нього права на альтернативну (невійськову) службу у період дії в Україні воєнного стану на підставі частини четвертої статті 35 Конституції України як на правову норму прямої дії є необґрунтованим, оскільки Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, встановлено обмеження вищевказаного права на період дії в Україні воєнного стану.

Такий висновок повністю кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 15.04.2025 у справі № 573/406/24, у мотивувальній частині якої Верховний Суд наголосив на наступному:

«…Суд не вдається до аналізу рішень ЄСПЛ в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання Суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, суд не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.»

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_1 правомірно прийняла рішення про відмову позивачу в наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з відсутністю у нього права на неї.

Водночас суд відхилив аргументи позивача про недотримання відповідачем при прийняті Рішення від 18.04.2025 № 26 положень Закону України «Про адміністративну процедуру», оскільки відповідно до пункту 3 частини другої статті 1 Закону України «Про адміністративну процедуру» дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час державної служби, дипломатичної та військової служби, служби в органах місцевого самоврядування, служби в поліції, а також іншої публічної служби.

Тобто на правовідносини щодо призову громадян на військову службу не поширюється дія норм Закону України «Про адміністративну процедуру».

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, відсутні підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 22, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Комісії при ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) відмовити повністю.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.Г.Ярощук

Рішення складено в повному обсязі 21 липня 2025 року