Справа № 380/5525/25
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/5525/25 пров. № А/857/25340/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Василюк В.Б.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Шала Р.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Шали Ростислава Михайловича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви представника адвоката Шали Ростислава Михайловича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя суду І інстанції: Сподарик Н.І., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 06.06.2025р., м.Львів; дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою від 06.06.2025р. визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду ОСОБА_1 ; у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду відмовлено; в порядку ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а.с.83-85).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив представник адвокат Шала Р.М., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, покликаючись на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового залишення позову без розгляду (а.с.88-91).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в розглядуваному випадку підлягають застосуванню строки, визначені ст.233 Кодексу законів про працю /КЗпП/ України, а не строк, передбачений ч.5 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України.

Підтвердженням викладеного вважає факт звернення позивача до суду в справі, пов`язаній із недотриманням законодавства про оплату праці, а саме: порушення відповідачем встановленого законом строку виплати грошового забезпечення військовослужбовця при звільненні з військової служби.

Також суд не врахував висновки Верховного Суду із викладеного питання; не надав пріоритет застосування правової норми за найбільш сприятливим тлумаченням для особи суб`єкта приватного права.

Окрім цього, суд помилково відмовив у задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач із таким не звертався.

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.106-111).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, позивач проходив службу в лавах Державної прикордонної служби України.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) № 1232-ОС від 21.12.2024р. «Про особовий склад» солдат ОСОБА_1 звільнений з військової служби за пп.«б» (на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно наказу відповідача № 1235-ОС від 22.12.2024р. «Про особовий склад» позивач виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, з 23.12.2024р. (а.с.47).

Рапортом від 23.10.2024р. (зареєстрованим за № 08/66503/24-Вн від 24.12.2024р.) позивач надав документи, які підтверджують період лікування.

На підставі наказу № 23-ОС від 08.01.2025р. «Про виплату додаткової винагороди» відповідач виплатив на користь позивача додаткову винагороду, передбачену постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за час лікування із розрахунку:

27.08.2024р. - 31.08.2024р. (5 діб) у розмірі 16129 грн. 03 грн.;

01.09.2024р. - 30.09.2024р. (30 діб) у розмірі 100000 грн.;

01.10.2024р. - 31.10.2024р. (31 доба) у розмірі 100000 грн.;

01.11.2024р. - 26.11.2024р. (26 діб) у розмірі 86666 грн. 67 коп. (а.с.48).

Згідно розрахункового листа за січень 2025 року (№ 439 від 17.04.2025р.) та банківської виписки позивач отримав вказану виплату 16.01.2025р. (а.с.26).

Із розглядуваним позовом представник адвокат Шала Р.М., діючий на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся за допомогою системи «Електронний суд» до суду 19.03.2025р. (а.с.1).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати приписи ч.5 ст.122 КАС України; представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом із порушенням місячного строку; будь-яких обґрунтувань щодо поважності причин пропуску такого строку не навів.

За таких обставин є наявними підстави для залишення позову без розгляду на підставі ч.3 ст.123, п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частина 3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (в редакції на час виключення позивача зі списків) передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Статтею 47 КЗпП України установлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а положення ч.2 ст.233 КЗпП України стосуються виключно звернення до суду із позовом про стягнення заробітної плати.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 30.01.2019р. по справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Із врахуванням наведеного, за загальним правилом спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11.02.2021р. у справі № 240/532/20 сформулював висновок, відповідно до якого строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою ч.5 ст.122 КАС України. Тобто, строк звернення до суду обмежується місячним строком.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.01.2020р. у справі № 620/1982/19, у даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

При цьому, як наголосив Верховний Суд, при вирішенні питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Так, днем, коли особа дізналася про порушення свого права, - є встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час судового розгляду, позивач звільнений з військової служби 23.12.2024р.

У день звільнення відповідач не здійснив виплату сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», однак така була здійснена 16.01.2025р. (а.с.26).

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 ст.122 КАС України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За усталеною судовою практикою в розглядуваній категорії справ вказаний місячний строк обчислюється з моменту проведення остаточного розрахунку із звільненою особою.

Спираючись на наведені міркування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що після фактичного розрахунку (16.01.2025р.) за зобов`язаннями з виплати додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», що була виплачена однією частиною, позивач мав право звернутися до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України, але реалізувати це право він міг протягом одного місяця відколи відбувся фактичний розрахунок.

При цьому, в силу приписів ст.253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (вказана норма застосована судом в порядку ч.6 ст.7 КАС України).

Таким чином, відлік строку звернення до суду для позивача розпочався з наступного дня після проведеного розрахунку - 17.01.2025р.

Водночас, представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом лише 19.03.2025р., тобто, із пропуском місячного строку.

Отже, позивач пропустив місячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасно виплачену додаткову винагороду, передбачену постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану»; поважних причин такого пропуску не навів.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Оскільки позивачем та його представником належними та допустимими доказами не доведено поважності пропущеного строку звернення до суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач пропустив строк звернення до суду із розглядуваним позовом, не навівши при цьому поважних та об`єктивних причин пропуску вказаного строку.

Колегія суддів наголошує на тому, що строк пропуску звернення позивача із розглядуваними позовними вимогами до суду є незначним, але навіть такий може бути поновлений лише при встановленні реальних та дійсних перешкод, за яких особа не мала можливості своєчасно звернутися до суду.

Допущена судом неточність в частині вирішення клопотання про поновлення строку звернення до суду (за фактичної відсутності такого) не впливає на правильність висновків суду та вирішення розглядуваного процесуального питання, при цьому може бути усунута судом в порядку ст.253 КАС України як описка судового рішення.

Стосовно решти покликань апелянта колегія суддів виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані апеляційним судом та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) ЄСПЛ вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи та обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин, норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, в суду першої інстанції були достатні та належні підстави для залишення без розгляду позову в адміністративній справі № 380/5525/25 на підставі ч.3 ст.123 та п.8 ч.1 ст.240 КАС України, а тому оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону.

Як слідує з матеріалів справи, судом першої інстанції до відкриття провадження у справі, вивчення заяв учасників справи була надана позивачу та його представнику можливість (ухвала суду від 25.03.2025р. про залишення позовної заяви без руху а.с.31-32) навести доводи та подати докази на підтвердження їх аргументів щодо дотримання строку звернення до суду (поважності його пропуску).

Представник позивача скористався такою можливістю, подав заяву про усунення недоліків позовної заяви (а.с.34-36), в якій, зокрема, висловив свою позицію щодо дотримання строку звернення до суду із розглядуваним позовом.

Лише після цього суд ухвалив рішення, яким застосував наслідки пропуску строку звернення до суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстави для скасування ухвали колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Шали Ростислава Михайловича, діючого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06.06.2025р. про залишення без розгляду позовної заяви в адміністративній справі № 380/5525/25 залишити без задоволення, а згадану ухвалу суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді Н. В. Бруновська
Р. Б. Хобор

Дата складання повного судового рішення: 21.07.2025р.