Справа № 320/46809/24
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2025 року м. Київ № 320/46809/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Любенко Д.І.,

за участю представників сторін:

від позивача Ноготкова С.В.,

від відповідача Мельник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВІС-КІНО»

до Головного управління ДПС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» (далі позивач та/або ТОВ «Гравіс-Кіно», товариство) з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі відповідач та/або ГУ ДПС у м. Києві, контролюючий орган), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 20.06.2024, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за податковими зобов`язаннями на суму 12 540 735,50 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями в розмірі 10 032 590,00 грн, штрафними санкціями в розмірі 2 508 147,50 грн, яке було винесено ГУ ДПС у м. Києві на підставі висновків Акту від 17.05.2024 №48459/Ж5/26-15-23-03-21/36257228.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про безпідставність висновків контролюючого органу стосовно порушення ТОВ «ГРАВІС-КІНО» пункту 103.1 статті 103, підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, з урахуванням пункту 5 статті 12 «Роялті» Конвенції між урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на дохід і приріст вартості майна та статті 23 «Право на отримання вигід» Конвенції Україна-Великобританія не відповідає фактичним обставинам справи. Представник «ГРАВІС-КІНО» наполягає, що у момент виплати доходу на користь нерезидента достатньою підставою для застосування пониженої ставки податку є наявність довідки (або нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою було укладено міжнародний договір Україною, і така довідка видається компетентним органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України. Представник позивача наголошує, що відповідні довідки були надані відповідачу, що не заперечується останнім та зафіксовано безпосередньо в акті перевірки. При цьому, на переконання представника позивача, ГУ ДПС у м. Києві порушено вимоги підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України; не підтверджено належними та достатніми доказами висновків акта перевірки, використано податкову інформацію, яка не є належним доказом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.11.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю. В обґрунтування доводів відзиву на позовну заяву відповідач зазначив, що однією з головних цілей осіб (учасників залучених до передачі контенту), що мають відношення до утворення прав (в тому числі укладання договору, надання згоди на укладання ліцензійних договорів, надання контенту пов`язаним особам для подальшої передачі безпосередньо ТОВ «ГРАВІС-КІНО), у відношенні яких сплачується дохід у вигляді роялті, було одержання переваг статті 12 Конвенції шляхом цього створення або передачі. Відтак, на переконання представника відповідача позивач не може застосовувати переваги, надані Конвенцією між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії в цілому та частиною 1 статті 12 останньої. Також у відзиві на позовну заяву представник контролюючого органу навів аналогічне мотивування, яке покладено в основу акта перевірки від 17.05.2024 № 48459/Ж5/26-15-23-03-21/36257228

Позивач подав відповідь на відзив в якій підтримав доводи позовної заяви та просив її задовольнити. Крім цього позивачем подано додаткові пояснення до відповіді на відзив на позовну заяву та інші додаткові пояснення по суті наданих відповідачем заперечень на позовну заяву.

Протокольною ухвалою від 14.04.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті заявлених позовних вимог.

В ході судового розгляду представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Ухвалою від 11.07.2025 судом було поновлено Головному управлінню ДПС у м. Києві строк для подання доказів у справі № 320/46809/24.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі направлення від 06.05.2024 № 10415/26-15-23-03-19, відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 78.1.2 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, з урахуванням змін підпункту 69.2-1 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, внесеними Законом України від 09.11.2023 № 3453-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо скасування мораторію на проведення податкових перевірок», на підставі наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 02.05.2024 № 2881-п, проведена документальна позапланова виїзна перевірка товариства з обмеженою відповідальністю «Графіс-Кіно», з питань оподаткування доходів, отриманих нерезидентом «SPINTREX HOLDINGS LTD» (Великобританія) із джерелом їх походження з України за період з 01.01.2017 по 31.03.2019, за результатами якої складено акт перевірки від 17.05.2024 № 48459/Ж5/26-15-23-03-21/36257228

(далі акт перевірки) (т. 1, а.с. 12-28).

Відповідно до висновків акта перевірки, за її результатами встановлено порушення товариством вимог пункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, а саме заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб під час виплати на користь компанії «SPINTREX HOLDINGS LTD» (Великобританія) доходу із джерелом його походження з України у вигляді роялті на загальну суму 10 032 590 грн, у тому числі за 2017 рік у сумі 3 083 346 грн, за 2018 рік у сумі 3 644 777 грн та за І квартал 2019 року у сумі 3 304 467 грн (т. 1, а.с. 23).

Далі по тексту висновки акта перевірки.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки позивачем подано заперечення (т. 1, а.с. 29-35), за результатами розгляду яких листом ГУ ДПС у м. Києві від 13.06.2024 № 11210/І/26-15-23-03-27 повідомило товариства про залишення висновків акта перевірки від 17.05.2024 № 48459/Ж5/26-15-23-03-21/36257228, а заперечення без задоволення (т. 1, а.с. 36-43).

Надалі за порушення вимог пункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 Податкового кодексу України, керуючись підпунктом 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58, пунктом 125-1.2 статті 125-1 Податкового кодексу України, ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.06.2024 № , яким товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів, пені з податку на доходи фізичних осіб за податковими зобов`язаннями у розмірі 1032590 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 2 508 147,50 грн (далі оскаржуване та/або спірне рішення) (т. 1, а.с. 9-11).

Не погоджуючись з оскаржуваним рішення ТОВ «Гравіс-Кіно» подано скаргу до Державної податкової служби України (далі ДПС України) від 05.07.2024 № 05/07-02 (т. 1, а.с. 44-54).

Рішенням ДПС України від 29.08.2024 № 26239/6/99-00-06-01-02-06 спірне податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення (т. 1, а.с. 55-61).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс-Кіно» не погоджується зі спірним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернулось до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).

За правилами визначеними підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до абзацу 1 пункту 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Свою чергою порядок проведення документальних позапланових перевірок врегульовано положеннями статті 78 ПК України.

Так, відповідно до підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, контролюючим органом після проведення документальної планової перевірки або документальної позапланової перевірки отримано інформацію та/або документи від іноземних державних органів, які стосуються питань, що були охоплені під час попередніх перевірок платника податків та свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Така перевірка проводиться виключно щодо питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.

В силу вимогу пунктів 78.4-78.8 статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної позапланової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна позапланова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Строки проведення документальної позапланової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.

Перелік матеріалів, які можуть бути підставою для висновків під час проведення документальної позапланової перевірки, та порядок надання платниками податків документів для такої перевірки встановлено статтями 83, 85 цього Кодексу.

Порядок оформлення результатів документальної позапланової перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.

Аналіз наведеного дає суду підстави дійти до висновку, що однією з підстав для проведення позапланової виїзної документальної перевірки є те, що контролюючим органом після проведення документальної планової перевірки або документальної позапланової перевірки отримано інформацію та/або документи від іноземних державних органів, які стосуються питань, що були охоплені під час попередніх перевірок платника податків та свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи. Така перевірка проводиться виключно щодо питань, що стали підставою для проведення такої перевірки.

Окреслене свідчить, що для застосування такої підстави та проведення перевірки як підпункт 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 ПК України мають існувати дві взаємопов`язані обставини, а саме:

- проведення контролюючим органом документальної планової перевірки або документальної позапланової перевірки;

- отримання контролюючим органом інформації та/або документи від іноземних державних органів, які стосуються питань, що були охоплені під час попередніх перевірок платника податків та свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Судом встановлено, що на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві від 05.07.2019 № 9431 та плану-графіка документальних планових перевірок платників податків за 2019 рік, контролюючим органом було проведено документальну планову перевірку ТОВ «ГРАВІС-КІНО», за результатами розгляду якої складено акт від 10.12.2019 № 17/26-15-02-02/36257228 (далі акт) (т. 1, а.с. 64-134).

На сторінці 38 Акта зазначено, що перевіркою повноти визначення ТОВ «ГРАВІС-КІНО» суми податку з доходу нерезидента за період з 01.04.2016 по 31.03.2019 не встановлено його заниження або завищення (т. 1, а.с. 101). Даний висновок стосується зокрема взаємовідносин позивача та компанії-нерезидента «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія).

Разом з цим у межах документальної позапланової перевірки, за результатами якої ГУ ДПС у м. Києві винесене спірне рішення досліджувалися взаємовідносини позивача з компанії-нерезидента «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія).

Судом встановлено, що 17.10.2023 ГУ ДПС у м. Києві скеровано товариству запит № 34088/І/26-15-23-03-27 про наданні інформації щодо оподаткування доходів відповідно до підпункту 141.4.1 пункту 141.4 статті 141 ПК України (далі запит) (т. 1, а.с. 135-138).

У даному запиті ГУ ДПС у м. Києві зазначає, що за результатами аналізу податкової інформації, отриманої від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії інформації, виявлено факти, які можуть свідчити про те, що компанія «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) не є фактичним власником роялті.

Листом від 10.11.2023 № 10/11-01 ТОВ «ГРАВІС-КІНО» фактично надало запитувану контролюючим органом інформацію.

Розглядаючи обставини справи, з урахуванням обґрунтування позивачем позовних вимог в частині порушення порядку призначення документальної позапланової перевірки, суд звертає увагу на те, що в межах розгляду даної справи перевірка призначена на підставі підпункту 78.1.21 пункту 78.1 статті 78 ПК України, а не на підставі підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України. Відтак, всі посилання ТОВ «ГРАВІС-КІНО» на те, що податкова інформація, яка надається контролюючими органами не є належним доказом, в контексті підстав призначення перевірки, є помилковими.

Також не можуть бути взяті до уваги посилання позивача на ненадання контролюючим органом відповідної податкової інформації, не ознайомлення з такою інформацією ТОВ «ГРАВІС-КІНО», що має фактично своїм наслідком позбавлення платника податків права надати пояснення стосовно змісту такої інформації, оскільки ПК України не покладає такого обов`язку на контролюючі органи. Суд наголошує, що матеріали справи не містять в собі належних та достатніх доказів на підтвердження звернення ТОВ «ГРАВІС-КІНО» до контролюючого органу з метою отримання такої інформації, у той час коли, про її наявність платник податків чітко міг встановити, виходячи зі змісту запиту ГУ ДПС у м. Києві від 17.10.2023 № 34088/І/26-15-23-03-27.

З приводу ж отриманої ГУ ДПС у м. Києві інформації від іноземних державних органів, зокрема, від компетентного органу Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, суд зазначає про таке.

Відповідно до пункту 73.3 статті 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про надання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і має містити:

1) підстави для надсилання запиту відповідно до цього пункту із зазначенням інформації, яка це підтверджує;

2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати;

3) печатку контролюючого органу.

Відповідно до підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 ПК України письмовий запит про надання інформації надсилається платнику податків або іншому суб`єкту інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої у встановленому законом порядку, виявлено факти, які можуть свідчити про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, із обов`язковим зазначенням таких фактів у запиті;

2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу «витягнутої руки» під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;

3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податковій декларації, поданій платником податків;

4) стосовно платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків: податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок під час зазначення обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування; акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної;

5) у разі проведення зустрічної звірки;

6) виявлено помилку або недостовірність даних, що містяться у звіті про підзвітні рахунки, поданому фінансовим агентом, або відповідно до Загального стандарту звітності CRS фінансовим агентом подано звіт про підзвітні рахунки з відомостями про незадокументовані рахунки, або виявлено подання власником рахунку недостовірних відомостей фінансовому агенту;

7) отримано повідомлення від компетентного органу іноземної юрисдикції, з якою Україною укладено міжнародний договір, що містить положення про обмін інформацією для податкових цілей, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України, або укладено на його підставі міжвідомчий договір, про виявлення таким органом помилки, неповних або недостовірних даних, наданих фінансовим агентом щодо підзвітного рахунку особи, яка є резидентом відповідної іноземної юрисдикції, або про інше порушення чи невиконання фінансовим агентом зобов`язань, передбачених Угодою FATCA або Загальним стандартом звітності CRS, у тому числі про участь фінансового агента або його клієнта у правочинах або операціях, передбачених пунктом 393.6 статті 393 цього Кодексу;

8) отримано запит про надання інформації від компетентного органу іноземної держави на підставі міжнародного договору, що містить положення про обмін інформацією для податкових цілей, та інформації, яка запитується, немає у розпорядженні контролюючого органу;

9) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

За приписами підпункту «в» пункту 176.1 статті 176 ПК України платники податку зобов`язані подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього Кодексу таке подання є обов`язковим.

На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.

Згідно з положеннями підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 ПК України платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані надавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом), у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

За змістом пункту 10 Порядку №1245 запит щодо отримання податкової інформації від платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин оформляється на бланку органу державної податкової служби та підписується керівником (його заступником або уповноваженою посадовою особою) зазначеного органу.

У запиті зазначаються: посилання на норми закону, відповідно до яких орган державної податкової служби має право на отримання такої інформації; підстави для надіслання запиту; опис інформації, що запитується, та в разі потреби перелік документів, що її підтверджують.

Системний аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що запит контролюючого органу про надання платником податків інформації та підтверджуючих документів повинен містити вказівку на чітко визначені обставини, які згідно з пунктом 73.3 статті 73 ПК України є умовою звернення з таким запитом. Без зазначення в запиті конкретних фактів, які стали підставою для його направлення, платник податків об`єктивно позбавлений можливості надати відповідні пояснення та їх документальне підтвердження.

Вимоги, які висуваються до змісту запиту, як нормативно визначені, не підлягають розширеному тлумаченню. Однак, ці вимоги не стосуються дискреційних повноважень контролюючого органу щодо змісту та форми викладення у запиті підстав для витребування інформації.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.06.2022 у справі №280/4441/19.

Відповідно до підпункту 72.1.1 пункту 72.1 статті 72 ПК України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла від платників податків та податкових агентів, зокрема інформація, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, звітах про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, інших звітних документах.

Згідно з пунктом 74.3 статті 74 ПК України зібрана податкова інформація та результати її опрацювання використовуються для виконання покладених на контролюючі органи функцій та завдань, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, для формування та реалізації єдиної державної податкової політики.

Враховуючи наведені правові норми, у суду наявні підстави вважати, що використання податкової інформації як привід для направлення письмового запиту платнику податків є правомірним. Повноваження контролюючого органу щодо направлення платнику податків письмового запиту щодо обставин, які стосуються його податкового обліку, кореспондується з його обов`язком дотримуватися законодавчо встановлених вимог щодо підстав, форми та змісту відповідного запиту.

У постанові від 23.04.2019 у справі № 813/1757/18 Верховний Суд виснував, що формою реалізації повноважень контролюючого органу є спрямування письмового запиту до платника податків із зазначенням у запиті про правопорушення з боку такого платника та необхідність надання ним пояснень та документів. Метою запиту є підтвердження або спростування інформації, яка є у контролюючого органу, при цьому достовірність такої інформації про правопорушення може бути як категорична, так і умовна. Встановлення факту порушення та формування висновків про це можливо лише після отримання запитуваної контролюючим органом інформації. Наведення у запиті з посиланням на податкову інформацію, як можливого порушення, а не категоричного висновку про правопорушення з боку платника податків, передбачає наявність податкової інформації, яка потребує додаткової перевірки, що можливо реалізувати шляхом здійснення запиту та проведення аналізу після отримання запитуваної інформації. Згідно з висновком Верховного Суду в цій постанові окремі недоліки в оформленні запиту не можуть слугувати підставою для відмови у наданні інформації на запит. Разом з тим, запити контролюючого органу повинні бути оформлені таким чином, щоб платник податків міг усвідомлювати, на які ймовірні порушення податкового законодавства робить посилання контролюючий орган, задля надання необхідного обсягу документів для спростування наявної у контролюючого органу інформації.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.08.2024 у справі №420/5252/19.

Щодо порушення відповідачем вимог Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 20.08.2015 №727 (в редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.12.2021 №702) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за №1300/27745 (далі по тексту також Порядок №727) в частині відсутності в акті перевірки чіткого викладу фактів, виявлених відповідачем порушень податкового законодавства, посилань на первинні документи позивача, якими оформлені господарські операції, суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 1- 5 розділу ІІ Порядку №727 результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки документальної перевірки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт документальної перевірки, а в разі відсутності порушень - довідка документальної перевірки.

Акт (довідка) документальної перевірки складається у двох примірниках та підписується посадовими особами контролюючого органу, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, а також платниками податків (керівником платника податків або уповноваженою ним особою) або їх законними представниками (у разі наявності).

Акт документальної перевірки має містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного законодавства, законодавства з єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податкове, валютне та інше законодавство, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи).

В акті документальної перевірки викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджує наявність зазначених фактів.

Обов`язково наводиться в акті документальної перевірки інформація щодо фактів та обставин, які підтверджують та доводять наявність вини платника податків (з детальним їх описом; дослідженням, яке доводить, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, встановлених Податковим кодексом, проте не вжив достатніх заходів для їх дотримання; документами та інформацією, яка підтверджує наявність вини платника податків), а також інформація щодо пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності платника податків.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 встановила, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.

При цьому, підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Не кожен дефект акта призводить до його неправомірності.

Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу.

Отже, суд, не применшуючи значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури оформлення того чи іншого рішення, проте вважає, що навіть у разі підтвердження факту порушення відповідачем окремих процедурних питань під час оформлення акта перевірки, такі обставини не можуть потягнути за собою безумовне скасування податкових повідомлень-рішень, винесених на підставі останнього, якщо такі порушення не мали наслідком прийняття незаконних рішень.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на поняття надмірного формалізму, який відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 18.05.2018 у справі № 826/11106/17, від 28.10.2018 у справі № 826/14749/16, від 27.11.2019 у справі № 826/15257/15, від 25.03.2020 у справі № 805/4508/16-а, від 20.05.2020 у справі № 809/1031/16, від 31.03.2021 у справі № 620/2520/20, від 19.05.2021 у справі № 210/5129/17, від 20.05.2022 у справі № 340/370/21 та від 27.09.2022 у справі № 320/1510/20, слід розуміти як надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом.

Поняття «пуризм» (надмірний формалізм) було введено у правовий обіг ЄСПЛ. Так, у рішенні у справі «Сутяжник проти Росії» (заява № 8269/02) ЄСПЛ зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки. У цій справі рішення арбітражного суду, яке набрало законної сили, було скасовано в порядку нагляду з припиненням провадження у справі суто з підстави того, що спір не підлягав розгляду арбітражними судами, хоча у подальшому вимоги заявника були задоволені судом загальної юрисдикції. Ухвалюючи рішення ЄСПЛ виходив з того, що, хоча як принцип, правила юрисдикції повинні дотримуватися, однак, враховуючи обставини даної справи, була відсутня соціальна потреба, яка б виправдовувала відступлення від принципу правової визначеності.

Отже, «правовий пуризм» - невідступне слідування вимогам процесуальних та/або процедурних норм; надмірно формально сурове (бюрократичне) застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності (розумності, добросовісності), обставин конкретної справи, а також необхідності забезпечення ефективної реалізації та/або захисту прав особи та суспільних (публічних) інтересів.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 640/11468/20, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови безумовного дотримання ним передбаченої законом процедури прийняття такого рішення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.05.2022 у справі № 400/1510/19, від 05.07.2022 у справі № 522/3740/20, від 27.09.2022 у справі № 320/1510/20, від 03.10.2022 у справі № 400/1510/19, від 01.11.2022 у справі № 640/6452/19 та від 18.01.2023 року у справі № 500/26/22.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що відсутність, на думку позивача, чіткого викладу фактів, виявлених відповідачем порушень податкового законодавства, не впливає на висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства, які мали наслідком винесення спірного податкового повідомлення-рішення.

Означений недолік, на переконання суду, не міг вплинути на правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та, як наслідок, сам по собі не може потягнути за собою безумовне його скасування, за умови прийняття такого у відповідності до вимог законодавства.

Беручи до уваги викладене, на переконання суду відсутні підстави стверджувати про порушення порядку призначення та проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ГРАВІС-КІНО».

Відтак, суд переходить до дослідження порушення, яке встановлено під час проведення ГУ ДПС у м. Києві документальної позапланової виїзної перевірки.

Відповідно до підпункту 14.1.54 (а) пункту 14.1 статті 14 ПК України дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді, зокрема, процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України;

Абзацом першим підпункту 14.1.225 пункту 14.1 статті 14 ПК України регламентовано, що роялті - будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, а саме на будь-які літературні твори, твори мистецтва або науки, включаючи комп`ютерні програми, інші записи на носіях інформації, відео- або аудіокасети, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інших аудіовізуальних творів, будь-які права, які охороняються патентом, будь-які зареєстровані торговельні марки (знаки на товари і послуги), права інтелектуальної власності на дизайн, секретне креслення, модель, формулу, процес, права інтелектуальної власності на інформацію щодо промислового, комерційного або наукового досвіду (ноу-хау).

Згідно із положеннями підпункту 141.4.1 (в) пункту 141.1 статті 141 ПК України доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею. Для цілей цього пункту такими доходами є роялті.

Відповідно до підпункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України (у редакції до 23.05.2020) резидент або постійне представництво нерезидента, що здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи (крім постійного представництва нерезидента на території України) будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом від провадження господарської діяльності (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.3-141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, який сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

Згідно з підпунктом 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України (у редакції з 23.05.2020) резидент, у тому числі фізична особа - підприємець, фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, або суб`єкт господарювання (юридична особа чи фізична особа - підприємець), який обрав спрощену систему оподаткування, або інший нерезидент, який провадить господарську діяльність через постійне представництво на території України, які здійснюють на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом (у тому числі на рахунки нерезидента, що ведуться в національній валюті), утримують податок з таких доходів, зазначених у підпункті 141.4.1 цього пункту, за ставкою в розмірі 15 відсотків (крім доходів, зазначених у підпунктах 141.4.4-141.4.6 та 141.4.11 цього пункту) їх суми та за їх рахунок, що сплачується до бюджету під час такої виплати, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності. Вимоги цього абзацу не застосовуються до доходів нерезидентів, що отримуються ними через їх постійні представництва на території України.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що роялті це будь-який платіж, отриманий як винагорода за використання або за надання права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, зокрема, кінематографічні фільми або плівки для радіо- чи телевізійного мовлення, передачі (програми) організацій мовлення, інших аудіовізуальних творів.

Положення ПК України зобов`язують резидента, який здійснює на користь нерезидента або уповноваженої ним особи будь-яку виплату з доходу з джерелом його походження з України, отриманого таким нерезидентом, зокрема, роялті утримувати податок з таких доходів, за ставкою 15% їх суми та за їх рахунок, що сплачується до бюджету під час такої виплати.

При цьому положеннями ПК України передбачено виключення в окресленій частині, а саме, якщо інше не передбачено положеннями міжнародних договорів України з країнами резиденції осіб, на користь яких здійснюються виплати, що набрали чинності.

10.02.1992 між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії підписано Конвенцію про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і на приріст вартості (далі Конвенція), яка набула чинності 11.08.1993.

Згідно зі статтею 1 Конвенції вона буде застосовуватися до осіб, які є резидентами однієї або обох Договірних Держав.

Відповідно до статті 2 Конвенції вона застосовується до податків на доход і на приріст вартості майна, стягнені від імені Договірних Держав або їх політичних підрозділів або від місцевої влади, незалежно від способу стягнення податків.

Податками на доход і на приріст вартості майна вважаються всі податки, що справляються від загальної суми доходів або елементів доходу, включаючи податки на доходи від відчуження рухомого майна або нерухомого майна і податки на загальну суму заробітної плати і платні, що виплачуються підприємствами.

Податки, на які поширюється ця Конвенція, є: у Сполученому Королівстві, зокрема, прибутковий податок, податок на приріст вартості майна, а в Україні, серед іншого податок на прибуток (доходи) підприємств.

Згідно з пунктом 1 статті 12 Конвенції роялті, які виникають в одній Договірній державі і сплачуються резиденту другої Договірної Держави, можуть оподатковуватися в цій другій Договірній Державі, якщо цей резидент фактично має право на одержання цих роялті і підлягає оподаткуванню у відношенні до роялті в цій другій Договірній Державі.

Відповідно до пунктів 3-5 статті 12 Конвенції положення пункту 1 цієї статті не застосовуються, якщо особа, яка фактично має право на одержання роялті, що є резидентом однієї Договірної Держави, здійснює комерційну діяльність у другій Договірній Державі, в якій виникають роялті, через розташоване там постійне представництво, або надає цій другій Договірній Державі індивідуальні послуги з розташованої там постійної бази, і право або майно, стосовно яких сплачується роялті, дійсно зв`язані з цим постійним представництвом чи постійною базою. У такому випадку застосовуються положення статті 7 або 14 цієї Конвенції, в залежності від обставин.

Згідно з пунктом 5 статті 12 Конвенції положення цієї статті не застосовуються, якщо головною метою або однією з головних цілей будь-якої особи, що має відношення для утворення або передачі прав, у відношенні яких сплачується роялті, було одержання переваг цієї статті шляхом цього створення або передачі.

Між тим 09.10.2017 вчинено Протокол між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії про внесення змін до Конвенції між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і на приріст вартості майна, вчиненої у Лондоні 10 лютого 1993 року, який ратифіковано Законом України № 244-IX від 30.10.2019 та набув чинності для України 05.12.2019 (далі Протокол).

Відповідно до статті 8 Протоколу пункт 1 статті 12 «Роялті» Конвенції видалено та замінено таким:

« 1. Роялті, які виникають в одній Договірній Державі і сплачуються резиденту іншої Договірної Держави, можуть оподатковуватись у цій іншій Державі.».

2. Такий новий пункт 2 додано до статті 12 «Роялті» Конвенції:

« 2. Однак роялті, що виникають у Договірній Державі, можуть також оподатковуватись у цій Державі відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо бенефіціарний власник роялті є резидентом іншої Договірної Держави, податок, що стягується таким чином, не повинен перевищувати 5 відсотків від загальної суми роялті.».

3. Пункт 2 статті 12 «Роялті» Конвенції перенумерувано на пункт 3.

4. Пункт 3 статті 12 «Роялті» Конвенції перенумерувано на пункт 4 та слова «Положення пункту 1» видалено та замінено словами «Положення пунктів 1 та 2».

5. Пункт 5 статті 12 «Роялті» Конвенції видалено та замінено таким:

« 5. Вважається, що роялті виникають у Договірній Державі, якщо платником є ця Держава, адміністративно-політична одиниця, місцевий орган влади або резидент цієї Держави. Проте, якщо особа, що сплачує роялті, незалежно від того, є вона резидентом Договірної Держави чи ні, має у Договірній Державі постійне представництво або постійну базу, з якими безпосередньо пов`язане право або майно, стосовно яких сплачуються роялті, і витрати зі сплати цих роялті несе постійне представництво або постійна база, то вважається, що такі роялті виникають у Державі, в якій розташоване постійне представництво або постійна база.».

6. Пункт 4 етап і 12 «Роялті» Конвенції перенумерувано на пункт 6.

Згідно зі статтею 9 Протоколу статтю 23 «Обмеження пільг» Конвенції видалено та замінено такою:

« 1. Незважаючи на інші положення цієї Конвенції, вигоди, передбачені цією Конвенцією, не надаються стосовно певного виду доходу або майна, якщо з урахуванням всіх відповідних фактів та обставин можна дійти обґрунтованого висновку, що отримання такої вигоди було однією з головних цілей угоди чи операції, яка прямо або опосередковано створила підстави для такої вигоди, якщо не встановлено, що надання такої вигоди і за таких обставин узгоджується з метою та цілями відповідних положень цієї Конвенції.

2. Якщо, відповідно до пункту 1, особі відмовлено в наданні вигоди, передбаченої цією Конвенцією, компетентний орган Договірної Держави, який в іншому випадку надав би цю вигоду, тим не менш, повинен вважати цю особу як таку, що має право на отримання цієї вигоди або інших вигід стосовно певного виду доходів або майна, якщо такий компетентний орган за запитом цієї особи та після розгляду відповідних фактів та обставин доходить висновку, що такі вигоди були б надані цій особі за відсутності угоди або операції, зазначених у пункті 1. Компетентний орган Договірної Держави, до якої направляється запит, повинен проконсультуватися з компетентним органом іншої Договірної Держави, перш ніж відмовити у запиті, зробленому резидентом цієї іншої Держави, відповідно до цього пункту.

3. Якщо відповідно до будь-якого положення цієї Конвенції, будь-який дохід звільняється від оподаткування у Договірній Державі та згідно з діючим законодавством в іншій Договірній Державі, особа, якої стосується такий дохід, підлягає оподаткуванню відносно тієї частини доходу, яка перерахована до або отримана в цій іншій Договірній Державі, а не відносно всієї суми такого доходу, тоді звільнення відповідно до цієї Конвенції в першій згаданій Договірній Державі дозволяється тільки тієї суми доходу, яка підлягає оподаткуванню в іншій Договірній Державі.».

У той же час порядок застосування міжнародного договору України про уникнення подвійного оподаткування стосовно повного або часткового звільнення від оподаткування доходів нерезидентів із джерелом їх походження з України врегульовано положеннями статті 103 ПК України.

Відповідно до пункту 103.1 статті 103 ПК України застосування правил міжнародного договору України здійснюється шляхом звільнення від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України, зменшення ставки податку або шляхом повернення різниці між сплаченою сумою податку і сумою, яку нерезиденту необхідно сплатити відповідно до міжнародного договору України.

Положеннями пунктів 103.2-103.5 статті 103 ПК України передбачено, що бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні, вважається особа, що має право на отримання таких доходів.

При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не може бути юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або є тільки посередником щодо такого доходу.

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

Разом з цим, пункти 103.2-103.5 статті 103 ПК України, із змінами, внесеними згідно із Законами № 2245-VIII від 07.12.2017, № 466-IX від 16.01.2020, викладено в такій редакції.

Особа (податковий агент) має право самостійно застосувати звільнення від оподаткування або зменшену ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України на час виплати доходу нерезиденту, якщо такий нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу (якщо відповідна умова передбачена міжнародним договором) і є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України. У разі отримання синдикованого фінансового кредиту особа (податковий агент) застосовує ставку податку, передбачену відповідним міжнародним договором України, на дату виплати процентів або інших доходів, отриманих із джерел в Україні, учасникам синдикату кредиторів з урахуванням того, резидентом якої юрисдикції є кожен учасник синдикованого кредиту, та пропорційно до його частки у межах кредитного договору, за умови що він є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу, незалежно від того, виплата здійснюється через агента чи напряму.

Застосування міжнародного договору України в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку дозволяється тільки за умови надання нерезидентом особі (податковому агенту) документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Податкові вигоди у вигляді звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку, передбачені міжнародним договором, не надаються стосовно відповідного виду доходу або прибутку, якщо головною або переважною метою здійснення відповідної господарської операції нерезидента з резидентом України було безпосереднє або опосередковане отримання переваг, які надаються міжнародним договором у вигляді звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку. Ця норма не застосовується, якщо буде встановлено, що отримання таких переваг відповідає об`єкту та цілям міжнародного договору України. У разі якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж передбачені цим пунктом, застосовуються відповідні правила міжнародного договору.

У разі якщо отримувач доходу є нерезидентом, який не є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу, дозволяється застосування міжнародного договору України з країною, резидентом якої є відповідний бенефіціарний (фактичний) отримувач (власник) такого доходу, в частині звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку, за умови надання особі (податковому агенту) таких документів:

а) від отримувача доходу - заяви у довільній формі про відсутність у нього статусу бенефіціарного (фактичного) отримувача (власника) доходу, а також про наявність такого статусу у нерезидента, який надав документи, зазначені у підпункті "б" цього пункту;

б) від бенефіціарного (фактичного) отримувача (власника) доходу - заяви у довільній формі про наявність у такого нерезидента статусу бенефіціарного (фактичного) отримувача (власника) доходу та документів, які підтверджують такий статус (зокрема, але не виключно, ліцензії, договори, офіційні листи компетентних органів), а також документа, який підтверджує статус податкового резидента згідно з вимогами пункту 103.4 цієї статті.

Бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу для цілей застосування пониженої ставки податку згідно з правилами міжнародного договору України до дивідендів, процентів, роялті, винагород тощо нерезидента, отриманих із джерел в Україні (якщо відповідна умова передбачена міжнародним договором), вважається особа, що має право на отримання таких доходів та є вигодоотримувачем щодо них (має право фактично розпоряджатися таким доходом).

При цьому бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) доходу не є юридична або фізична особа, навіть якщо така особа має право на отримання доходу, але є агентом, номінальним утримувачем (номінальним власником) або виконує лише посередницькі функції щодо такого доходу, про що, зокрема, можуть свідчити такі ознаки:

зазначена особа не має достатньо повноважень або у випадку, підтвердженому фактами та обставинами, не має права користуватися та розпоряджатися таким доходом, та/або

зазначена особа передає отриманий дохід або переважну його частину на користь іншої особи незалежно від способу оформлення такої передачі та зазначена особа не виконує суттєвих функцій, не використовує значні активи та не несе суттєві ризики в операції з такої передачі, та/або зазначена особа не має відповідних ресурсів (кваліфікованого персоналу, основних засобів у володінні або користуванні, достатнього власного капіталу тощо), необхідних для фактичного виконання функцій, використання активів та управління ризиками, пов`язаних з отриманням відповідного виду доходу, які лише формально покладаються (використовуються, приймаються) на зазначену особу у зв`язку із здійсненням операції з такої передачі.

Якщо нерезидент - безпосередній отримувач доходу з джерелом походження з України не є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) такого доходу, під час виплати такого доходу застосовуються положення міжнародного договору України з країною, резидентом якої є відповідний бенефіціарний (фактичний) отримувач (власник) такого доходу. У випадку, передбаченому цим абзацом, обов`язок доведення того, що нерезидент є бенефіціарним (фактичним) отримувачем (власником) такого доходу покладається на такого нерезидента або на нерезидента, який звертається із заявою до контролюючого органу про повернення зайво утриманого податку.

Для цілей застосування цього пункту у випадках, коли резиденти - суб`єкти кінематографії України сплачують роялті нерезидентам за субліцензійними договорами за використання або за надання права на використання аудіовізуальних творів (у тому числі фільмів), а також об`єктів авторського права та/або суміжних прав, що використовуються при виробництві (створенні) аудіовізуальних творів (у тому числі фільмів), такі нерезиденти вважаються бенефіціарними (фактичними) отримувачами (власниками) щодо таких роялті.

Підставою для звільнення (зменшення) від оподаткування доходів із джерелом їх походження з України є подання нерезидентом з урахуванням особливостей, передбачених пунктами 103.5 і 103.6 цієї статті, особі (податковому агенту), яка виплачує йому доходи, довідки (або її нотаріально засвідченої копії), яка підтверджує, що нерезидент є резидентом країни, з якою укладено міжнародний договір України (далі - довідка), а також інших документів, якщо це передбачено міжнародним договором України.

Довідка видається компетентним (уповноваженим) органом відповідної країни, визначеним міжнародним договором України, за формою, затвердженою згідно із законодавством відповідної країни, і повинна бути належним чином легалізована, перекладена відповідно до законодавства України.

Аналіз вказаного дає суду підстави дійти до висновку, що до 04.12.2019 ставка податку при виплаті роялті резиденту Великобританії становила 0 %.

При цьому, починаючи з 05.12.2019 роялті, що виникають у Договірній Державі, можуть також оподатковуватись у цій Державі відповідно до законодавства цієї Держави, але якщо бенефіціарний власник роялті є резидентом іншої Договірної Держави, податок, що стягується таким чином, що не має перевищувати 5 відсотків від загальної суми роялті.

Таким чином, починаючи з 05.12.2019 при виплаті роялті резиденту Великобританії, у разі якщо він є бенефіціарним власником роялті, податок не повинен перевищувати 5 % від суми роялті.

При цьому, Конвенцією, на переконання суду, передбачено так званий запобіжник від ухилення (мінімізації) сплати податку на прибуток, а саме пунктом 5 статті 12 Конвенції закріплено, що якщо головною метою або однією з головних цілей будь-якої особи, що має відношення для утворення або передачі прав, у відношенні яких сплачується роялті, було одержання переваг цієї статті шляхом цього створення або передачі, положення цієї Конвенції не застосовуються.

З 23.05.2020 законодавцем фактично імплементовано запобіжник, визначений у статті 12 Конвенції в положення пункту 103.2 статті 103 ПК України шляхом доповнення його новим абзацом такого змісту:

«Податкові вигоди у вигляді звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку, передбачені міжнародним договором, не надаються стосовно відповідного виду доходу або прибутку, якщо головною або переважною метою здійснення відповідної господарської операції нерезидента з резидентом України було безпосереднє або опосередковане отримання переваг, які надаються міжнародним договором у вигляді звільнення від оподаткування або застосування пониженої ставки податку. Ця норма не застосовується, якщо буде встановлено, що отримання таких переваг відповідає об`єкту та цілям міжнародного договору України. У разі якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж передбачені цим пунктом, застосовуються відповідні правила міжнародного договору.».

При цьому стаття 23 Конвенції (з урахуванням змін, внесених Протоколом) передбачає, що вигоди не можуть бути надані, у разі якщо всі відповідні факти та обставини дають підстави для обґрунтованого висновку, що отримання такої вигоди було однією з головних цілей угоди чи операції, яка прямо або опосередковано створила підстави для такої вигоди.

Одночасно положення цієї статті Конвенції (з урахуванням змін, внесених Протоколом) не підлягають застосуванню, якщо встановлено, що надання вигоди і за таких обставин узгоджується з метою та цілями відповідних положень цієї Конвенції.

Разом з цим до внесення Протоколом змін до Конвенції положення статті 23 Конвенції не передбачали такого обмеження пільг. Разом з цим положення пункту 5 статті 12 Конвенції в частині не застосування цієї статті, якщо головною метою або однією з головних цілей будь-якої особи, що має відношення до утворення або передачі прав у відношенні яких сплачується роялті, було одержання переваг цієї статті шляхом цього створення або передачі - змін не зазнавала.

Відповідно до статті 31 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, до якої України приєдналася із застереженнями та заявою відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСР № 2077-XI від 14.04.1986, передбачено «Загальні правила тлумачення».

Так, договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору.

Для цілей тлумачення договору контекст охоплює, крім тексту, включаючи преамбулу й додатки:

а) усяку угоду, яка стосується договору і якої було досягнуто між усіма учасниками у зв`язку з укладенням договору;

b) усякий документ, складений одним або кількома учасниками у зв`язку з укладенням договору і прийнятий іншими учасниками як документ, що стосується договору.

Поряд з контекстом враховуються:

а) усяка наступна угода між учасниками щодо тлумачення договору або застосування його положень;

b) наступна практика застосування договору, яка встановлює угоду учасників щодо його тлумачення;

с) будь-які відповідні норми міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками.

Спеціального значення надається термінові в тому випадку, коли встановлено, що учасники мали такий намір.

Аналізуючи наведені положення статті 31 Віденської Конвенції про право міжнародних договорів, суд констатує, що одним з ключових аспектів для вірного тлумачення є об`єкт і ціль укладеного договору.

Суд зазначає, що об`єктом Конвенції є податки, на які поширюється Конвенція, а ціллю Конвенції усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і приріст вартості майна.

Тобто, Конвенція спрямована на усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і приріст вартості майна.

Разом з цим дана Конвенція розроблена на основі Модельної конвенції ОЕСР щодо податків на доходи і капітал (далі - Модельна конвенція), для тлумачення якої використовуються роз`яснення, які містяться в Офіційних коментарях до Модельної конвенції (далі - Коментарі).

Стаття 29 Модельної конвенції (у редакції від 2017 року) передбачає спеціальні положення щодо обмеження пільг, передбачених конвенціями про уникнення подвійного оподаткування «тест основної мети», який полягає в наступному: незважаючи на будь-які положення конвенції про уникнення подвійного оподаткування, пільги, передбачені конвенцією про уникнення подвійного оподаткування, не повинні надаватися щодо доходу або капіталу, якщо існують розумні підстави зробити висновок, з урахуванням усіх відповідних фактів та обставин, що одержання такої пільги було однієї з основних цілей будь-яких домовленостей або операцій, які прямо або опосередковано призвели до цієї пільги, якщо не буде визначено, що надання цієї пільги за цих обставин буде відповідати цілі і задачі відповідних положень конвенції про уникнення подвійного оподаткування, на яку поширюється дія конвенції про уникнення подвійного оподаткування.

Відповідно до пункту 178 Коментарів до статті 29 Модельної конвенції висновки про те, що однією з головних / головною метою операції чи структури є застосування пільг, передбачених конвенцією про уникнення подвійного оподаткування, повинні ґрунтуватися на дослідженні усіх фактів та обставин, що мають відношення до такої операції, та з урахуванням наступного:

(i) такий висновок не повинен ґрунтуватися на припущеннях;

(ii) дослідження всіх фактів та обставин не повинно зводитися до дослідження виключно податкового ефекту операції, що пов`язана з отриманням пільг по конвенції про уникнення подвійного оподаткування.

Відповідно до пункту 181 Коментарів до статті 29 Модельної конвенції, мета отримання пільг, передбачених конвенцією про уникнення подвійного оподаткування, не буде вважатися основною, якщо існують розумні підстави зробити висновок, з урахуванням всіх фактів та обставин, які стосуються конкретної операції, що отримання таких пільг не було основним фактором та не може обґрунтувати здійснення певної операції, яка самостійно або разом з іншими операціями, призвела до таких пільг.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі №803/1005/17.

Отже, в межах розгляду даної адміністративної справи слід встановити наявність/відсутність у позивача головної мети або однієї з головних цілей одержання переваг, передбачених статтею 12 Конвенції, а саме шляхом зменшення податкового навантаження в частині сплати податку на доходи іноземних юридичних осіб, при виплаті роялті компанії «Spintrex Holdings LTD» (Великобританія) за період 2017 року І квартал 2019 року.

Судом встановлено, що між позивачем та компанією «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) укладено договір №010801 від 01.08.2017, відповідно до умов якого ліцензіар (компанія «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія)) надає ліцензіату (ТОВ «ГРАВІС-КІНО») виключні права (ліцензію) на телевізійний показ Фільмів на території протягом ліцензійного строку у системах безоплатного телебачення (надалі виключні права) (далі Договір) (т. 1, а.с. 175-183).

Відповідно до пункту 3.1 статті 3 Договору за надання виключних прав Ліцензіат сплачує ліценізарові авторську винагороду (роялті) у розмірі та у порядку, що визначається сторонами у додатках до цього договору.

Для цілей уникнення подвійного оподаткування, а також для забезпечення належного застосування Угоди про усунення подвійного оподаткування та запобігання податковим ухиленням стосовно податків на доход і приріст вартості майна між Урядом України і Урядом Сполученого Королівства Великобританії і Північної Ірландії (далі Угода), сторони, зокрема, підтверджують, що ліцензіар є резидентом Сполученого Королівства Великобританії та не має постійного представництва в України (пп. 3.4.1 п. 3.4 ст. 3 Договору).

До Договору сторонами складено та підписано додаткові угоди, а саме: додаткова угода № б/н від 14.08.2017 (т. 1, а.с. 186), додаток № 1.1 до Договору (т. 1, а.с. 188), додаток № 2 до Договору від 01.09.2017 (т. 1, а.с. 189-190), додаток № 3 до Договору від 01.01.2018 (т. 1, а.с. 191-193), додаток № 3/1 до Договору від 01.04.2018 (т. 1, а.с. 194-195), додаток № 4 до Договору від 01.01.2018 (т. 1, а.с. 196-198), додаток № 5 до Договору від 02.01.2018 (т. 1, а.с. 199-202), додаток № 6 до Договору від 01.02.2018 (т. 1, а.с. 203-207), додаток № 7 до Договору від 01.03.2018 (т. 1, а.с. 207-209), додаток № 8 до Договору від 01.04.2018 (т. 1, а.с. 210-2011), додаток № 9 до Договору від 01.05.2018 (т. 1, а.с. 212-213), додаток № 10 до Договору від 01.06.2018 (т. 1, а.с. 214-216), додаток № 11 до Договору від 01.07.2018 (т. 1, а.с. 217-218), додаток № 12 до Договору від 01.08.2018 (т. 1, а.с. 219-220), додаток № 13 до Договору від 01.09.2018 (т. 1, а.с. 221-222), додаток № 14 до Договору від 01.10.2018 (т. 1, а.с. 223-224), додаток № 15 до Договору від 01.11.2018 (т. 1, а.с. 225-226), додаток № 16 до Договору від 01.12.2018 (т. 1, а.с. 227-229), додаток № 17 до Договору від 01.01.2019 (т. 1, а.с. 230-232), додаток № 18 до Договору від 01.02.2019 (т. 1, а.с. 233-236), додаток № 19 до Договору від 01.03.2019 (т. 1, а.с. 237-238).

Також сторонами, в межах виконання Договору складено та підписано Акти про передачу (надання) ліцензіату виключних прав (ліцензії) на телевізійні покази фільмів (т. 1, а.с. 239-250, т. 2, а.с. 1-38).

Між тим зі змісту акта перевірки слідує, що ТОВ «ГРАВІС-КІНО» володіє правом на трансляцію контенту на телеканалі « 2+2». Вказаний телеканал входить до групи 1+1 Media, бенефіціарним власником якого є Ігор Коломойський.

В акті перевірки зафіксовано, що впродовж 2015-2016 років групи компаній постійно здійснювали трансляцію контенту, права на який належить провідним світовим компаніям. При цьому, протягом вищевказаного періоду виплата роялті на користь компаній нараховувались, але не сплачувались.

ТОВ «ГРАВІС-КІНО» до 01.01.2014 здійснював виплату роялті (за виключні права на телевізійний показ фільмів на території України) на користь резидентів Республіки Кіпр «CME CYPRUS HOLDING LTD», «TV MEDIA PLANET LIMITED» та відповідно до діючої на той момент Конвенції з Урядом Республіки Кіпр про уникнення подвійного оподаткування (далі Конвенція з Кіпром), при виплаті доходу у вигляді роялті застосовувалась пільгова ставка оподаткування 0 %.

Після внесення змін до Конвенції з Кіпром, у період з 01.01.2014 по 31.03.2019 роялті позивачем нараховувались, але не виплачувались.

Відповідно до бухгалтерського рахунку 632 «Розрахунки з постачальниками та підрядниками» у ТОВ «ГРАВІС-КІНО» по операціям з «TV MEDIA PLANET LIMITED» за виключні права на телевізійний показ фільмів на території України станом на 01.04.2016 обліковується кредиторська заборгованість у розмірі 113 792,40 євро та 3 207 512,29 дол. США, а станом на 31.03.2019 216 785,29 євро та 3 684 132,59 дол. США.

В ході перевірки встановлено, що згідно виписок банку, починаючи з 11.08.2017 року ТОВ «ГРАВІС-КІНО» здійснювались виплати доходів нерезиденту-компанії «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) у вигляді роялті із застосування ставки податку 0%, яка, своєю чергою перераховувала отриманий дохід у вигляді роялті за вирахуванням 5-10% на користь компаній, зокрема CME CYPRUS HOLDING LTD», «TV MEDIA PLANET LIMITED», з яким до 2017 року мало взаємовідносини ТОВ «ГРАВІС-КІНО».

Листами ДПС України від 07.04.2021 №8463/7/99-00-07-06-03-14 (вх. ГУ ДПС у м. Києві від 08.04.2021 № 3844/8), від 29.04.2021 № 10194/7/99-00-07-06-03-14 (вх. ГУ ДПС у м. Києві від 29.04.2021 № 4542/8) та від 12.12.2022 № 7117/8) отримано відповідь від компетентного органу Сполученого Королівства Великобританії та Північної Ірландії та надані копії документів щодо взаємовідносин компанії «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) з ТОВ «ГРАВІС-КІНО».

Аналізом інформації та документів, отриманих від компетентного органу Сполученого Королівства та Північної Ірландії встановлено наступне:

- компанія «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) зареєстрована 24.01.2017;

- у компанії «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) відсутні співробітники, окрім директора;

- компанія «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) займається продажем прав на розповсюдження художніх фільмів, телевізійних програм та інших форматів контенту, захистом та підтримкою контенту (контроль за дотриманням прав за контрактом), але компанія не бере участі у розробці, вдосконалені та незалежному використанні контенту, оскільки «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) не є телеканалом або компанією-виробником.

Суд зазначає, що на аркушах 7-10 акта перевірки (т. 1, а.с. 18-21) контролюючим органом досліджено діяльність компанії «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) та резюмовано, що перерахування коштів компанією «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) у вигляді плати за ліцензію, здійснювались на рахунки резидентів країн, які згідно Конвенції з Україною мають вищу ставку оподаткування роялті, у порівняні з ставкою роялті у Конвенції з Великобританією, зокрема Кіпр (ставка 10%), Британські Віргінські Острови (ставка 15% - відсутня Конвенція з Україною).

В акті перевірки зафіксовано, що резиденти Британських Віргінських Островів та Республіки Кіпр, на користь яких здійснювала виплати роялті компанія «Sprintrex Holdings LTD» (Великобританія) не є виробниками кінематографічних фільмів та відеозаписів.

Суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 16.09.2022 (справа № 826/10189/18) та від 25.10.2021 (справа № 160/1062/19) для визначення особи як фактичного отримувача доходу така особа повинна володіти не тільки правом на отримання доходу, але повинна бути і особою, яка визначає подальшу економічну долю доходу, не будучи пов`язаною зобов`язаннями щодо перерахування такого доходу іншій особі. Передбачені міжнародними договорами пільги зі сплати податку не можуть бути застосовані у випадку, коли нерезидент діє як проміжна ланка в інтересах іншої особи, яка фактично отримує вигоду від доходу. Зокрема, не можуть бути застосовані пільгові ставки податку у випадку, коли дохід (у рамках угоди або ряду угод) з джерелом його походження з України виплачується таким чином, що нерезидент (проміжна ланка, яка має вузькі, обмежені повноваження у відношенні доходу), який претендує на отримання пільгової ставки податку з доходів у вигляді роялті, дивідендів, процентів, виплачує весь дохід (його більшу частину) іншому нерезиденту, який би не міг застосувати пільгову ставку у разі, коли б такий дохід виплачувався йому.

При цьому, докладне визначення терміну «бенефіціарний власник» наведено в Коментарях до Модельної конвенції про уникнення подвійного оподаткування (далі також - Модельна конвенція), яка відома ще як Типова конвенція Організації економічного співробітництва та розвитку (далі також - ОЕСР) щодо податків на доходи і капітал.

Так, відповідно до пункту 9 Коментарів до статті 11, вимогу щодо бенефіціарного власника додано до пункту другого статті 11 для того, щоб роз`яснити значення слів «і сплачуються резиденту», які використовуються в пункті 1. Зрозумілим є той факт, що країна джерела не зобов`язана поступатись у праві оподатковувати проценти на тій лише підставі, що проценти були сплачені саме резиденту Держави, з якою укладено міжнародний договір. Термін «фактичний власник доходу» використовується не у вузькому технічному сенсі, а розуміється в контексті та світлі завдань і цілей Конвенції, включаючи уникнення подвійного оподаткування, попередження випадків ухилення від сплати податків та уникнення оподаткування.

Пільга або звільнення від оподаткування по будь-якому із видів доходу, що надається Державою, з якої походить дохід, резиденту іншої Договірної держави з метою уникнення повністю або частково подвійного оподаткування, яке може виникнути у зв`язку із повторним оподаткуванням такого доходу Державою резидентства. Коли цей вид доходу отримує резидент Договірної Держави, що діє як агент чи номінальний отримувач, надання Державою, з якої походить дохід, такої пільги або звільнення виключно на підставі статусу безпосереднього отримувача доходу як резидента іншої Договірної Держави буде суперечити цілям та завданням Конвенції. Безпосередній отримувач в цій ситуації кваліфікуватиметься як резидент, однак цей статус не призводить до потенційного подвійного оподаткування, оскільки отримувач не розглядається як власник доходу для цілей оподаткування в Державі резиденства. Надання державою, з якої походить дохід, пільги або звільнення від оподаткування також буде суперечити цілям та завданням Конвенції, якщо резидент Договірної Держави, не використовуючи такі інструменти, як агентування або номінальної власності, буде діяти як проміжна ланка для іншої особи, котра фактично отримує вигоду від відповідного доходу. Проміжна ланка не може розглядатися як фактичний власник, якщо навіть за свого формального статусу власника, на практиці вона має досить вузькі повноваження щодо такого доходу, що надає можливість її розглядати як просту довірену особу, або управляючу особу, що діє від імені зацікавлених осіб (пункт 10 Коментарів до статті 11).

Отже, Угоди про уникнення подвійного оподаткування не можуть застосовуватися до ситуацій, коли відповідні відносини між резидентом на нерезидентом не пов`язані з фактичним веденням господарської діяльності, а дії учасників цих відносин спрямовані лише на створення зручного (пільгового) податкового режиму. Пільги за міжнародними угодами щодо уникнення подвійного оподаткування повинні відноситися лише до податкового резидента, який є дійсним одержувачем доходу.

У випадках, які наводяться в Коментарях (агент, номінал, посередник тощо), безпосередній отримувач процентів не вважається бенефіціарним власником, оскільки право отримувача вільно розпоряджатись такими процентами обмежено в силу наявності договірних або інших юридичних обов`язків передати отриманий платіж іншій особі. Такий обов`язок зазвичай випливає з юридичних документів, однак також може з`ясовуватись на підставі фактів та обставин, які вказують, що по суті отримувач процентів не має право вільно розпоряджатись такими процентами.

За загальним правилом ознаками, які можуть вказувати на те, що особа-нерезидент не є кінцевим бенефіціарним власником доходу у вигляді процентів, є, зокрема:

1) відсутність фактичного самостійного здійснення господарської діяльності особою нерезидентом, яка зареєстрована в Державі, з якою Україною укладений договір про уникнення подвійного оподаткування, на відповідній території;

2) характер грошових потоків свідчить про наявність юридичних та фактичних обов`язків , щодо подальшого перерахування отримуваних процентів особо-нерезидентом третій особі та відсутність у особи-нерезидента можливості самостійного прийняття рішення щодо долі отримуваного доходу та контролю щодо отримуваного доходу;

3) мінімальний часовий інтервал між: укладенням договору (видачею позики) між резидентом та особою-нерезидентом, з Державною якого укладено договір про уникнення подвійного оподаткування, а також договору (видачею позики) між останнім та третьою особою; отриманням доходу особою-нерезидентом, з Державною якого укладено договір про уникнення подвійного оподаткування, і виплатою грошових коштів третій особі;

4) відсутність диференційованих, що розрізняються умов договорів, правових документів, на підставі яких особа-нерезидент отримує дохід і в подальшому перераховує кошти;

5) вчинення дзеркальних, тобто ідентичних операцій між резидентом та особою-нерезидентом, що зареєстрована в Державі, з якою укладено договір про уникнення подвійного оподаткування, та між останнім і третьою особою;

6) фактичні ризики, пов`язані із наданням позики резиденту, несе третя особа, а не особа-нерезидент.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.05.2023 у справі № 820/1212/17.

Проаналізувавши матеріали справи та зміст акта перевірки, суд приходить до висновку, що фактично основною метою або однією з головних цілей ТОВ «ГРАВІС-КІНО» при взаємовідносинах з компанією «Sprintrex Holdings LTD» було застосування більш сприятливого податкового режиму, тобто отримання переваг Конвенції при виплаті роялті за ставкою 0%.

Посилання позивача на те, що ТОВ «ГРАВІС-КІНО» є суб`єктом кінематографії, що підтверджується довідками від 15.02.2018 № 205/7/11-18, від 15.07.2018 № 202/7/11-18, виданими Державним агентством України з питань кіно жодним чином не свідчить про зворотне.

Одночасно, суд звертає увагу, що надані позивачем судові рішенні суду першої інстанції, якими не встановлено порушення телеканалів вимог пункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України, а саме заниження податку на прибуток іноземних юридичних осіб під час виплати на користь компанії «SPINTREX HOLDINGS LTD» (Великобританія) доходу із джерелом його походження з України у вигляді роялті, не можуть бути підставою для задоволення адміністративного позову, оскільки не мають преюдиціального характеру для вирішення даного спору по суті.

Отже, зважаючи на фактичні обставини викладені в акті перевірки, з урахуванням наявних документів у матеріалах справи, на переконання суду, ТОВ «ГРАВІС-КІНО» порушено вимоги пункту 141.4.2 пункту 141.4 статті 141 ПК України, а саме занижено податок на прибуток іноземних юридичних осіб під час виплати на користь компанії «SPINTREX HOLDINGS LTD» (Великобританія) доходу із джерелом його походження з України у вигляді роялті на загальну суму 10 032 590 грн, у тому числі за 2017 рік у сумі 3 083 346 грн, за 2018 рік у сумі 3 644 777 грн та за І квартал 2019 року у сумі 3 304 467 грн.

Відповідно до пункту 125-1.1 статті 125.1 ПК України ненарахування та/або неутримання, та/або несплата (неперерахування), та/або нарахування, сплата (перерахування) не в повному обсязі податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь нерезидента або іншого платника податків, а також нерезидентом, на якого покладено обов`язок сплачувати податок у порядку, встановленому розділом III цього Кодексу, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 10 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Згідно з пунктом 125-1.2 статті 125-1 ПК України ті самі дії, вчинені умисно, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Відповідно до пункту 109.1 статті 109 ПК України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Порушення податкового законодавства та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України (п. 109.2 ст. 109 ПК України).

Оскільки під час вирішення спору, за висновком суду, основною метою або однією з головних цілей ТОВ «ГРАВІС-КІНО» при взаємовідносинах з компанією «Sprintrex Holdings LTD» було застосування більш сприятливого податкового режиму, тобто отримання переваг Конвенції при виплаті роялті за ставкою 0%, суд вважає правомірним застосування контролюючим органом пункту 125-1.2 статті 125-1 ПК України при визначені розміру штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

Згідно із частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 72 КАС України).

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що спірне рішення відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України. Відтак адміністративний позов не підлягає до задоволення.

Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановлено судом.

Згідно із частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки адміністративний позов не підлягає до задоволення, то відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 77, 90, 241-247, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення- 21 липня 2025 р.