Справа № 640/29516/20
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2025-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року Справа № 640/29516/20 Провадження №ЗП/280/331/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Прус Я.І.,

представника відповідача Кульги О.Ю.,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Асма-Крим»

до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Асма-Крим» (далі ТОВ «Асма-Крим», позивач) звернулося до суду з позовом до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі Департамент, відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати припис начальника відділу Департаменту Михайла Коханій від 28.10.2020 №292/П про припинення проведення будь-яких робіт за адресою: вул. Львівська, 18 (літ. Б) в Святошинському районі міста Києва;

зобов`язати надати до відповідача для розгляду, науково-проектну та/або проектну документацію щодо проведення містобудівних перетворень в частині впливу на об`єкт культурної спадщини за адресою: місто Київ, вул. Львівська, 18а (18, літ. А).

На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві вказує, що Законом України «Про охорону культурної спадщини» передбачено видання відповідачем приписів, але за умови наявності наступних умов: якщо діяльність стосується пам`ятки місцевого значення; якщо проводяться роботи безпосередньо на за умови проведення робіт без пам`ятках; затверджених/погоджених проектів; якщо проводяться роботи на території без дозволів або з відхиленням від них пам`яток; якщо проводяться роботи в зонах охорони пам`яток. Зауважує, що дачний будинок, який розміщений по вул. Львівська, 18А, не має статусу пам`ятки місцевого значення, а є щойно виявленим об`єктом культурної спадщини і, відповідно до абз. 6 ч. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визнається пам`яткою, проте не місцевого значення. Зазначає, що на офіційному сайті відповідача відсутні будь-які відомості щодо визначення меж території Дачного будинку по вул. Львівська, 18А; затвердження зони охорони Дачного будинку по вул. Львівська, 18А; встановлення режиму використання пам`ятки «Дачний будинок», розташованого по вул. Львівська, 18А. Відповідно до відкритих даних, а саме: інформаційно-аналітичної системи «майно» Дачний будинок по вул. Львівська, 18А відображено як щойно виявлений об`єкт культурної спадщини, без відображення будь-яких даних щодо наявності визначених меж території чи зони охорони, або встановлених режимів використання. Щодо посилання відповідачем у Приписі на обов`язок позивача погоджувати документацію на проведення містобудівних перетворень наголошує, що вул. Львівська не знаходиться у межах історичних ареалів населених місць, не встановлені та не затверджені зони охорони пам`ятки а тому, у позивача відсутні підстави для погодження з відповідачем програм та проектів містобудівних перетворень. Окрім цього, звертаємо увагу суду, що у виданих позивачу містобудівних умовах та обмеженнях забудови земельної ділянки, п. 12 містобудівних умов, зазначено, що вимоги щодо охорони культурної спадщини відсутні, оскільки об`єкти історико-культурної та архітектурної спадщини у кварталі розташування ділянки проектування відсутні. Щодо вимоги відповідача припинити проведення будь-яких робіт за адресою: вул. Львівська, 18 (літ. Б) в Святошинському районі міста Києва стверджує, що у Приписі відповідача відсутнє будь-яке обґрунтоване посилання або докази, які б засвідчили, що будівельні роботи створюють загрозу руйнуванню або пошкодженню пам`ятки, не вказано яким чином містобудівна діяльність позивача впливає на геологічну будову або гідрографічну мережу пам`ятки, на орографію або рослинність, в який спосіб порушує об`ємно-просторову композицію, історико-меморіальну, історичну або духовну цінність. Окрім цього, виходячи з аналізу Закону, відповідач не наділений повноваженнями на припинення будівельних робіт саме на об`єкті будівництва позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.12.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ст. ст. 257-262 КАС України.

Відповідач позов не визнав, на адресу суду 05 лютого 2021 року подав відзив (вх. №0314/17005/21), в якому підкреслює, що Департамент є органом охорони культурної спадщини м. Києва, на який покладені повноваження, що викладені у ст. 6 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та у Положенні про Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07.03.2018 № 381. Вказує, що Департамент уповноважений надавати дозволи на проведення робіт (реєструвати дозвіл на проведення земляних робіт), погоджувати науково-проектну документацію, відтак твердження позивача, щодо відсутності у Департаменту повноважень з розгляду науково-проєктної та/або проектної документація щодо проведення зазначених містобудівних перетворень в частині впливу на об`єкт культурної спадщини за адресою: вул. Львівська, 18а (18, літ. А ) є безпідставними. Щодо необхідності погодження у Департаменті документації на проведення містобудівних перетворень пояснює, що чинне законодавство у сфері охорони культурної спадщини передбачає особливий режим використання, зокрема, земель, що знаходяться у межах охоронних зон. Вказане передбачає собою розроблення науково- проектної документації у органі охорони культурної спадщини на містобудівні перетворення з метою визначення його впливу на оточуючі об`єкти культурної спадщини. При цьому, такі заходи (дослідження та інше) здійснюються за рахунок замовників будівельних та інших робіт. Тільки після підтвердження відповідною науково-проектною документацією, що нове будівництво негативно не впливає на об`єкт культурної спадщини, можливо його здійснювати. Щодо вплив робіт на пам`ятку стверджує, що позивачем, на вимогу оскаржуваного Припису, так і не було надано відповідних документів, які б в свою чергу, підтвердили те, що виконувані позивачем роботи на вказаній земельній ділянці, відповідають науково-проектній документації (погодженої в установленому порядку), дозволу, державним стандартам, нормам і правилам у сфері охорони культурної спадщини (ст. 30 Закону України «Про охорону культурної спадщини»). З огляду на викладене, просить у задоволенні позову відмовити.

06 квітня 2021 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (вх. №0314/53902/21), у якій додатково просить суд врахувати, що межі пам`ятки ландшафту (її охоронної зони) та будь-які обмеження у використанні такої території, у встановленому законом порядку вносяться до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та починають діяти з моменту їх державної реєстрації. Проте, відповідач в підтвердження своїх доводів не надає до суду ні витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку на якій за твердженням відповідача розташований пам`ятник архітектури, ні витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З урахуванням зазначеного твердження відповідача є лише припущеннями, тобто такими, які не підтверджується належними та допустимими доказами. Зауважує, що при винесенні припису та наданні відзиву на позовну у відповідача відсутнє обґрунтоване посилання або докази, які б засвідчили, що будівельні роботи на вказаній території створюють загрозу руйнуванню або пошкодження пам`ятки, не вказано яким чином містобудівна діяльність Позивача впливає на геологічну будову або гідрографічну мережу пам`ятки, на орографію або рослинність, в який спосіб порушує об`ємно-просторову композицію, історико-меморіальну, історичну або духовну цінність як пам`ятки так і території.

28 лютого 2025 року матеріали адміністративної справи №640/29516/20 надійшли до Запорізького окружного адміністративного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2025 зазначену справу передано на розгляд головуючому судді Батрак І.В.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 04.03.2025 прийнято справу №640/239516/20 (ЗП/280/331/25) до свого провадження, вирішено відмовити представнику позивача, адвокату Тимофеєву М.С. у прийнятті до розгляду заяви про зміну предмету позову.

Ухвалою від 05.05.2025 суд перейшов до розгляду справи № 640/29615/21 (ЗП/280/331/25) за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання на 27 травня 2025 року.

Ухвалою суду від 27.05.2025 витребувано у Департаменту докази того, що «Дачний будинок 1905-1908 р.р.» за адресою м. Київ, вул. Львівська, буд. 20, №18(літ А) на момент винесення спірного припису взято на облік, як об`єкт культурної спадщини м. Києва та чи включено вказаний об`єкт до Державного реєстру нерухомих пам`яток України місцевого або національного значення, відкладено підготовче засідання на 19 червня 2025 року.

04 червня 2025 року від представника відповідача через систему «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення по справі (вх. №27863), у яких пояснює, що наказом Управління охорони культурної спадщини м. Києва від 02.04.1998 №15 «Дачний будинок 1905-1908 р.р.» за адресою вул. Львівська, буд. 20, (на сьогодні: №18 (18, літ. А) включено до Переліку нововиявлених пам`яток архітектури. На підставі постанови слідчого відділення СБУ у м. Києві від 23.02.2011 про проведення виїмки оригінал зазначеного наказу було вилучено в рамках розслідування кримінальної справи, у зв`язку з чим надати копію зазначеного наказу Департамент не має можливості. На виконання вимог наказу Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 серпня 2019 р. за № 941/33912, у 2019 році наказом Департаменту від 27.12.2019 №109 було перезатверджено Перелік об`єктів культурної спадщини міста Києва, до складу якого також увійшов щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - Дачний будинок на вул. Львівська, 20 (зараз 18 а) під. №41 в додатку до цього наказу. Крім того, зазначає, що у 2007 році Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) зверталось до Державної служби з питань національної культурної спадщини з проханням розглянути питання щодо занесення цього об`єкту культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, до якого була додана облікова документація на вказаний об`єкт. Станом на сьогодні дачний будинок Віри Гудшон на вул. Львівській, 18 А, корпус № 1 наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 25.05.2023 №300 занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка архітектури місцевого значення, охоронний № 3184-Кв. Таким чином, цей об`єкт перебував на державному обліку з 1998 року і на сьогодні має статус пам`ятки архітектури місцевого значення. Водночас, просить суд врахувати останні висновки Верховного Суду щодо застосування норм законодавства у сфері охорони культурної спадщини (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі №910/8413/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 24.05.2021 по справі № 640/4482/20). Просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

19 червня 2025 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 10 липня 2025 року.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним у відзиві та додаткових письмових поясненнях. Просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В судовому засіданні 10 липня 2025 року судом згідно зі статтею 243 КАС України проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представника відповідача, судом встановлені наступні обставини.

ТОВ «Асма-Крим» () зареєстровано юридичною особою 20.03.2002 та 05.05.2005 відомості про підприємство внесенні до ЄДР. Видами діяльності підприємства є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); 66.19 Інша допоміжна діяльність у сфері фінансових послуг, крім страхування та пенсійного забезпечення; 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування; 41.10 Організація будівництва будівель.

23 липня 2020 року позивачем отримано дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ52 на будівництво готельно-житлового комплексу з об`єктами громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: вул. Львівська, 18 (літ. Б) в Святошинському районі міста Києва.

Представниками Департаменту, в порядку здійснення охоронних заходів, було здійснено візуальне обстеження об`єкта культурної спадщини «Дачний будинок», 1905-1908 рр., за адресою: вул. Львівська, 20 (на сьогодні: № 18а (18, літ. А)), який взято на облік, як об`єкт культурної спадщини м. Києва наказом Управління охорони пам`яток історії, культури та історичного середовища від 02.04.1998 номер 15 (перезатверджений наказом Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27.12.2019 № 109).

За результатами обстеження вказаного об`єкта культурної спадщини було встановлено, що в безпосередній близькості до нього встановлено будівельний паркан та відбуваються містобудівні перетворення з «Будівництва готельно-житлового комплексу з об`єктами громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: вулиця Львівська, 18 (літ. Б) в Святошинському районі міста Києва». Зазначені містобудівні перетворення можуть спричинити негативний вплив на стан збереження вищезазначеного об`єкта культурної спадщини. Відповідно до відомостей на інформаційному стенді, замовником зазначених робіт виступає ТОВ «Асма-Крим». За результатами перевірки системи електронного документообігу Департаменту встановлено, що станом на 27.10.2020 науково-проєктна та/або проєктна документація щодо проведення зазначених містобудівних перетворень, в частині впливу на зазначений об`єкт культурної спадщини, на погодження до Департаменту не надходила.

У зв`язку із викладеним, із посиланням на приписи ст. 1, 6, 22, 29, 30, 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» Департаментом було винесено ТОВ «Асма-Крим» припис від 28.10.2020 №292/П, яким вимагалося від позивача з дня отримання Припису припинити проведення будь-яких робіт за вищевказаною адресою, а також у триденний строк з дня отримання Припису надати до Департаменту, для розгляду, науково-проєктну та/або проектну документація щодо проведення зазначених містобудівних перетворень в частині впливу на об`єкт культурної спадщини за адресою: вул. Львівська, 18а (18, літ. А).

Вважаючи складений Департаментом припис протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом про його скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частинами 4, 5 статті 54 Конституції України визначено, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

До 12.07.2000 правовідносини, пов`язані з пам`ятками історії та культури, а також їх збереженням, регулював Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури».

Відповідно до статті 1 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» пам`ятками історії та культури є споруди, пам`ятні місця і предмети, зв`язані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі пам`ятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.

Статтею 6 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» встановлено, що до пам`яток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать, зокрема, пам`ятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв`язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти.

Починаючи з 12.07.2000 особливості правовідносин, пов`язаних з культурною спадщиною та її збереженням, врегульовані Законом України «Про охорону культурної спадщини».

У преамбулі Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначено, що об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Пунктом 5 розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» визнано таким, що втратив чинність, зокрема, Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури».

Тобто Закон України «Про охорону культурної спадщини» було ухвалено на заміну Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» щодо регулювання правовідносин, пов`язаних з пам`ятками історії та культури.

Стаття 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (якщо не уточнено зворотне, нормативно-правові акти тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення Інвестиційного договору) розкриває, зокрема, такі терміни:

культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини;

об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність;

пам`ятка - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України;

нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності;

охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини;

предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою;

реставрація - сукупність науково обґрунтованих заходів щодо укріплення (консервації) фізичного стану, розкриття найбільш характерних ознак, відновлення втрачених або пошкоджених елементів об`єктів культурної спадщини із забезпеченням збереження їхньої автентичності;

Отже, нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно («матеріальну» цінність), а набувають історико-культурну цінність («нематеріальну», ідеологічну цінність).

Така «нематеріальна» цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь.

Тому руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдасть шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому (оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його «нематеріальну» історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь).

З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі - з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності.

Важливість для держави України завдання щодо охорони культурної спадщини підкреслюється ратифікованими міжнародними конвенціями.

Конвенція про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року, ратифікована Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04.10.1988 № 6673-XI, відзначає в преамбулі, що пошкодження або зникнення будь-яких зразків культурної цінності чи природного середовища є згубним збідненням надбання всіх народів світу.

Стаття 1 вказаної Конвенції визначає, що під «культурною спадщиною» розуміються, зокрема, твори архітектури.

Відповідно до статті 4 Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини 1972 року кожна держава - сторона цієї Конвенції визнає, що зобов`язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культурної і природної спадщини, що зазначена у статтях 1 і 2, яка перебуває на її території, покладається насамперед на неї. З цією метою вона прагне діяти як власними зусиллями, максимально використовуючи наявні ресурси, так і, за необхідності, використовувати міжнародну допомогу і співробітництво, якими вона може користуватися, зокрема, у фінансовому, художньому, науковому й технічному відношеннях.

Конвенція про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи» № 165-V від 20.09.2006 визначає, що архітектурна спадщина найяскравіше віддзеркалює багатство та розмаїття культурної спадщини Європи, є безцінним свідком нашого минулого і спільним надбанням всіх європейців.

Частина 2 статті 1 вказаної вище Конвенції до архітектурної спадщини відносить, зокрема, архітектурні ансамблі: однорідні групи міських або сільських будівель, що мають непересічне історичне, археологічне, мистецьке, наукове, соціальне або технічне значення і характеризуються спільністю чітких територіальних ознак.

Частинами 1 та 2 статті 3 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985 встановлено, що кожна Сторона зобов`язується: вживати правових заходів для охорони архітектурної спадщини; за допомогою таких заходів і діючих в кожній державі або кожному регіоні процедур, забезпечити охорону пам`яток, архітектурних ансамблів та визначних місць.

Частина 2 статті 4 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985 визначає, зокрема, що кожна Сторона зобов`язується запобігати спотворенню, руйнуванню або знищенню об`єктів спадщини, що охороняються.

Відповідно частин 1 - 3 статті 10 Конвенції про охорону архітектурної спадщини Європи від 03.10.1985 кожна Сторона зобов`язується прийняти комплексну політику збереження архітектурної спадщини, яка: передбачає охорону архітектурної спадщини як одну з головних цілей планування забудови міської та сільської територій, а також забезпечує врахування цієї вимоги на всіх етапах розробки планів розвитку територій та виконання процедур видання дозволів на проведення робіт; заохочує програми реставрації та підтримання в належному стані архітектурної спадщини; розглядає збереження та освоєння архітектурної спадщини і освітницьку діяльність, пов`язану з нею, як один з головних напрямів політики в галузі культури, охорони навколишнього середовища і загального планування.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що збереження об`єктів культурної спадщини, їх охорона, яка полягає, у тому числі, у запобіганні їх руйнуванню або заподіянню шкоди, зокрема у результаті здійснення несанкціонованої господарської діяльності, забезпеченні захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь, є одним із пріоритетних і головних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування (постанови від 31.01.2023 у справі №640/8728/21, від 12.12.2023 у справі № 380/13557/21 та інші).

Частиною 1 статті 8 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» визначено, що виконавчі комітети місцевих Рад народних депутатів у межах прав, наданих законом, забезпечують виявлення, облік, охорону і використання пам`яток історії та культури, що знаходяться на території Ради, залучають громадськість до проведення заходів по охороні, використанню і пропаганді цих пам`яток, організують шефство підприємств, установ, організацій над ними, забезпечують додержання законодавства про охорону і використання пам`яток історії та культури.

Відповідач зазначає, що наказом Управління охорони культурної спадщини м. Києва від 02.04.1998 №15 «Дачний будинок 1905-1908 р.р.» за адресою вул. Львівська, буд. 20, (на сьогодні: №18 (18, літ. А) включено до Переліку нововиявлених пам`яток архітектури. На підставі постанови слідчого відділення СБУ у м. Києві від 23.02.2011 про проведення виїмки оригінал зазначеного наказу було вилучено в рамках розслідування кримінальної справи, у зв`язку з чим надати копію зазначеного наказу Департамент не має можливості.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог наказу Міністерства культури України від 27.06.2019 № 501, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 серпня 2019 року за № 941/33912, у 2019 році наказом Департаменту від 27.12.2019 №109 було перезатверджено Перелік об`єктів культурної спадщини міста Києва, до складу якого також увійшов щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - Дачний будинок на вул. Львівська, 20 (зараз 18 а) під. №41 в додатку до цього наказу.

Крім того, у 2007 році Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) зверталось до Державної служби з питань національної культурної спадщини з проханням розглянути питання щодо занесення цього об`єкту культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. До цього звернення була додана облікова документація на вказаний об`єкт.

Станом на сьогодні дачний будинок Віри Гудшон на вул. Львівській, 18 А, корпус №1 наказом Міністерства культури та інформаційної політики України від 25.05.2023 №300 занесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятка архітектури місцевого значення, охоронний № 3184-Кв.

Відповідно до частини 1 статті 31 Закону УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» (у редакції, чинній на 02.04.1998) нововиявлені об`єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність, до вирішення питання про взяття їх на державний облік як пам`яток історії та культури підлягають охороні відповідно до вимог Закону СРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» і цього Закону.

Отже, Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» надав гарантії охорони нововиявленим об`єктам, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність, ще до того, як ці об`єкти будуть взяті на відповідний облік як пам`ятки.

Згідно із частиною 2 статті 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини, в тому числі щойно виявлений, до вирішення питання про занесення його до Реєстру підлягає охороні відповідно до вимог цього Закону, про що відповідний орган охорони культурної спадщини у письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган.

За частиною 2 статті 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» щойно виявлені об`єкти культурної спадщини до вирішення питання про їх реєстрацію як пам`яток підлягають охороні відповідно до вимог цього Закону та вносяться до Переліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого рішенням відповідного органу охорони культурної спадщини.

При цьому, Закон України «Про охорону культурної спадщини» встановлює, що щойно виявлені об`єкти культурної спадщини підлягають охороні відповідно до вимог зазначеного Закону. Тобто в контексті заходів з охорони культурної спадщини Закон України «Про охорону культурної спадщини» прирівнює щойно виявлені об`єкти культурної спадщини до пам`яток культурної спадщини та надає їм таку саму охорону ще до внесення до відповідного переліку об`єктів культурної спадщини та реєстрації як пам`ятки.

Набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», який замінив Закон УРСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури» в регулюванні питань, пов`язаних з пам`ятками історії та культури, не призвело до скасування охоронюваного статусу об`єктів культурної спадщини, зокрема і тих, які мали статус нововиявлених (щойно виявлених).

Аналогічного висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21.

Отже, «Дачний будинок», 1905-1908 рр., за адресою: вул. Львівська, 20 (на сьогодні: № 18а (18, літ. А)) охороняється Законом України «Про охорону культурної спадщини».

Частиною 1 статті 30 Закону України «Про охорону культурної спадщини» визначено, що органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Пунктом 1 Положення про Департамент охорони культурної спадщини, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07 березня 2018 року №381 визначено, що Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - Департамент) є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), підпорядковується Київському міському голові, підзвітний та підконтрольний Київській міській раді, а з питань виконання функцій державної виконавчої влади - Міністерству культури України.

Основними завданнями Департаменту є, поміж іншого, забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони культурної спадщини міста Києва, сприяння збереженню культурної спадщини (пункти 4.1 та 4.5 названого вище Положення).

Отже, відповідач є органом, уповноваженим забезпечувати реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини міста Києва, забезпечувати захист об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження та видавати з метою реалізації своїх повноважень обов`язкові до виконання розпорядження та приписи щодо охорони пам`яток місцевого значення.

Частиною 1 статті 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що будівельні, меліоративні, шляхові та інші роботи, що можуть призвести до руйнування, знищення чи пошкодження об`єктів культурної спадщини, проводяться тільки після повного дослідження цих об`єктів за рахунок коштів замовників зазначених робіт.

Відповідно до пункту 13.1.11 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» із метою збереження фізичного стану нерухомих об`єктів культурної спадщини від них до транспортних та інженерних комунікацій слід передбачати відстані, м, не менше: а) до проїзних частин магістральних доріг та магістральних вулиць безперервного руху, ліній метрополітену неглибокого закладання: - в умовах складного рельєфу - 100; - на плоскому рельєфі - 50; б) до мереж водопроводу, каналізації, газопостачання, теплопостачання (крім розвідних) - 15; в) до інших підземних інженерних мереж - 5. В умовах реконструкції сформованої забудови вказані відстані до інженерних мереж допускається скорочувати, але приймати не менше: до водонесучих мереж -5 м, не водонесучих -2 м.

Згідно з пунктом 13.1.4 вище зазначених ДБН, при намірах здійснення будівництва нової чи реконструкції існуючої споруди на ділянці (ділянках), яка знаходиться поруч (у межах 500 м) із пам`яткою культурної спадщини, до прийняття рішення про відведення земельної ділянки під будівництво нової чи реконструкцію існуючої споруди необхідно в установленому порядку визначити та затвердити межі території цієї пам`ятки (за умови відсутності затвердженої території цієї пам`ятки). Навколо будинків і споруд - пам`яток культурної спадщини (архітектури та містобудування) - у разі відсутності розроблених та затверджених в установленому порядку зон охорони в межах відстані, що дорівнює подвійній висоті цих пам`яток, але у будь-якому разі - не менше 50 м, при проектуванні нових будівель і споруд або надбудові (реконструкції) існуючих необхідно зберігати цінне історичне розпланування і традиційний характер забудови населених пунктів, цінний природний ландшафт та об`єкти природно-заповідного фонду, оглядові точки і зони, звідки розкриваються види на пам`ятки та їх комплекси. При цьому відстань від кожної новобудови до пам`ятки повинна бути не меншою ніж збільшений удвічі максимум з висот самої пам`ятки та даної новобудови.

Пунктом 13.2.5 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» у районах історичної забудови, що знаходяться за межами історичних ареалів населених пунктів, які занесені до Списку історичних населених місць України, за межами зон охорони пам`яток та в районах історичної забудови населених пунктів, які не занесені до Списку історичних населених місць України, або в яких відсутні пам`ятки культурної спадщини, слід здійснювати регенерацію історичного середовища (зокрема, ревалоризацію та, за необхідності, ревіталізацію і реновацію). За межами історичних ареалів та зон охорони пам`яток необхідне збереження архітектурно-художніх особливостей цінних фасадів значних історичних будівель та бажане збереження архітектурно-художніх особливостей головних фасадів рядових історичних будівель.

Тобто, чинне законодавство у сфері охорони культурної спадщини передбачає особливий режим використання, зокрема, земель, що знаходяться у межах охоронних зон. Вказане передбачає собою розроблення науково- проектної документації у органі охорони культурної спадщини на містобудівні перетворення з метою визначення його впливу на оточуючі об`єкти культурної спадщини. При цьому такі заходи (дослідження та інше) здійснюються за рахунок замовників будівельних та інших робіт.

Тільки після підтвердження відповідною науково-проектною документацією, що нове будівництво негативно не впливає на об`єкт культурної спадщини, можливо його здійснювати.

Нормами статті 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», передбачено визначення класів наслідків (відповідальності) будівель і споруд, серед яких до зазначених ССЗ відноситься нове будівництво об`єктів, яке здійснюється в охоронній зоні пам`яток культурної спадщини національного та місцевого значення (розміри охоронної зони не можуть бути менші за два горизонтальні або два вертикальні розміри пам`ятки).

Однак, позивачем як на вимогу оскаржуваного Припису, так і до суду, не було надано відповідних документів, які б в свою чергу, підтвердили те, що виконувані позивачем роботи на вказаній земельній ділянці, відповідають науково-проектній документації (погодженої в установленому порядку), дозволу, державним стандартам, нормам і правилам у сфері охорони культурної спадщини (стаття 30 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Таким чином, за відсутності наданих позивачем затверджених/погоджених в Департаменті проектів та дозволів щодо виконання будівельних/ремонтних робіт вищевказаної пам`ятки, зареєстрованого дозволу Міністерства культури України на проведення земляни робіт, передбачених вищевказаним Законом, Департаментом охорони культурної спадщини було обґрунтовано складено припис, яким позивача зобов`язано:

- з моменту отримання цього припису припинити проведення робіт за адресою: вул. Львівська, 18а (18, літ. А);

- в триденний строк з дня отримання цього припису надати до Департаменту науково-проектну документацію на проведення вищевказаних робіт за адресою: вул. Львівська, 18а (18, літ. А).

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 9, 137, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Асма-Крим» (03115, м. Київ, вул. Львівська, буд.18-Б, ) до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (04070, м. Київ, вул. Спаська, 12, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії-відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 21.07.2025.

Суддя І.В. Батрак