Справа № 140/864/25
Суддя: Сорока Юрій Юрійович
Дата ухвалення: 2025-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року ЛуцькСправа № 140/864/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Сороки Ю.Ю.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення заступника начальника 2 відділення інспекторів прикордонної служби впс ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОКПП ІНФОРМАЦІЯ_3 старшого лейтенанта ОСОБА_2 №3705 від 25.12.2024 про відмову в перетинанні ОСОБА_1 державного кордону України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами здійснення паспортного контролю 25.12.2024 в пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин» заступником начальника 2 відділення інспекторів прикордонної служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 », ОКПП « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшим лейтенантом ОСОБА_3 було прийнято рішення №3705 про відмову в перетинанні ОСОБА_1 державного кордону України.

При цьому, причиною для відмови в перетинанні державного кордону України стала відсутність підстав на право перетинання державного кордону, оскільки на паспортний контроль не надано документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтверджують мету поїздки.

Позивач стверджує, що під час проходження паспортного контролю на пункті пропуску він надав всі необхідні оригінали документів та належним чином їх нотаріально засвідчені копії, що підтверджують його право перетинання державного кордону України на підставі пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України №57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України від 27.01.1995.

Однак, уповноваженою службовою особою відповідача прийнято рішення №3705 від 25.12.2024 про відмову в перетинанні державного кордону України.

Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він мав право на перетин державного кордону України як особа, яка згідно пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону здійснює супровід матері із числа осіб з інвалідністю та уповноваженій особі підрозділу охорони державного контролю було надано необхідний пакет документів для проходження прикордонного контролю.

Таким чином вважає, що викладена у резолютивній частині рішенні №3705 від 25.12.2024 підстава відмови в перетинанні державного кордону України, а саме: відсутність підстав на право перетинання державного кордону, так як на паспортний контроль не надано документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтверджують мету поїздки є протиправною, а тому рішення №3705 від 25.12.2024 підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

У відзиві на позовну заяву від 18.02.2025 представник відповідача проти позову заперечив з тих підстав, що 25 грудня 2024 року громадянин України близько 15:00 год ОСОБА_1 прибув до міжнародного пункту пропуску для залізничного сполучення «Ягодин» як такий, що прямує для роботи на морських суднах. Позивачем на паспортний контроль було пред`явлено документи, що підтверджують мету прямування виїзду з України для роботи на морських суднах. Під час внесення інформації прикордонним нарядом «Перевірка документів» до СПЗ №Є-бордер» на громадянина України ОСОБА_1 відбулося спрацювання бази даних «Оберіг», де вказано, що вище вказаний громадянин перебуває у розшуку. Довідково: відомості з бази даних «Оберіг» станом на момент спроби перетину державного кордону (25.12.2024 о 15:02): ОСОБА_1 , на обліку з 17.07.2024, унікальний номер особи 1, перебуває в розшуку.

За результатами проведення фільтраційних заходів надано пропозицію щодо не пропуску вище вказаного громадянина, повідомлено ініціатора розшуку. Рішенням про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку №3705 від 25 грудня 2024 року відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку з тим, що громадянин України ОСОБА_4 не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету поїздки.

Вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а доводи позивача є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

У відповіді від 25.02.2025 на відзив представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Звертає увагу суду на те, що відповідач стверджує, що станом на момент перетину державного кордону України ОСОБА_1 перебував у розшуку, у зв`язку з чим, «...за результатами проведення фільтраційних заходів надано пропозицію щодо не пропуску вище вказаного громадянина».

Проте, окрім фактичного вказання даної інформації у відзиві, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, у розумінні норм чинного процесуального законодавства, про перебування ОСОБА_1 у розшуку станом на день перетину державного кордону України 25.12.2024.

Натомість, позивачем долучено до матеріалів справи докази, які спростовують твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 перебував у розшуку.

Так, відповідно до відповіді Національної поліції України за вих. №6091 - 2025 від 14.01.2025 «...згідно з даними бази даних «Розшук» системи ШНП ... ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у державному розшуку не перебував та станом на 12.01.2025 не перебуває», а також відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 за вих. №54/4/118 від 08.01.2025, з якої вбачається, що «станом на 08.01.2025 ОСОБА_1 в переліку осіб, які порушили правила військового обліку не перебуває».

Крім того, позивачем також було сформовано запит до центру комплектування та соціальної підтримки з проханням роз`яснити питання щодо порушення/відсутності порушення позивачем правил військового обліку.

У відповідь на даний запит, листом за вих. №195/1/116 від 10.01.2025 ІНФОРМАЦІЯ_6 повідомив позивачу, що станом на 08.01.2025 ОСОБА_1 в переліку осіб, які порушили правила військового обліку не перебуває.

14.03.2025 надійшла заява представника позивача про розподіл судових витрат, у якій остання просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 103 750 грн.

17.03.2025 представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на оплатку правничої допомоги у зв`язку із її явним завищенням.

Ухвалою суду від 16.06.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, залишено без руху.

Ухвалою суду від 24.06.2025 продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення.

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4, частини другої, пункту 10 частини шостої статті 12, частин першої - третьої статті 257, частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) дану справу, як справу незначної складності, розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має статус моряка, що підтверджується посвідченням особи моряка НОМЕР_2 , виданим 20.07.2020, дата закінчення строку дії - 20.07.2025.

14.08.2023 між Adler-Schiffe GmbH & Co. KG та ОСОБА_1 було укладено договір, відповідно до умов якого позивач приймається на посаду судноводія на паромних переправах Кільського каналу (Німеччина).

Також, договором встановлено, що робота на паромних переправах здійснюється за змінною системою (графік змін визначається за погодженням керівництвом).

Вказаний Договір укладено на період з 15.08.2023 по 31.01.2026.

Для забезпечення можливості виїзду за межі території України з метою виконання зобов`язань за укладеними з іноземними компаніями контрактами, ІНФОРМАЦІЯ_7 24.11.2023 за вих. № 6571 видано ОСОБА_1 дозвіл для перетинання державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1995 (зі змінами), з терміном дії до 24.11.2024.

В подальшому, 05.12.2024 ІНФОРМАЦІЯ_7 позивачу видано новий дозвіл за вих. №78/4/14286 для перетинання державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1995 (зі змінами), з терміном дії до 04.06.2025.

25.12.2025 позивач, з метою виконання взятих на себе зобов`язань за договором від 14.08.2023, укладеним з Adler-Schiffe GmbH & Co. KG, здійснив спробу виїзду за межі території України.

Проте, за результатами здійснення паспортного контролю 25.12.2024 в пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин» заступником начальника 2 відділення інспекторів прикордонної служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_2 », ОКПП « ІНФОРМАЦІЯ_3 » старшим лейтенантом ОСОБА_3 було прийнято рішення №3705 про відмову в перетинанні ОСОБА_1 державного кордону України.

Причиною для відмови в перетинанні державного кордону України стало те, що ОСОБА_1 тимчасово обмежений у праві виїзду з України, у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтвердити мету своєї поїздки.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач вимушений звернутися до суду.

При вирішенні спору суд застосовує такі нормативно-правові акти.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає Закону України Про прикордонний контроль від 05.11.2009 №1710-VI (далі - Закон №1710-VI).

Частиною першої статті 2 Закону №1710-VI передбачено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 3 Закону №1710-VI під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених Конституцією України, цим Законом, Законом України Про Державну прикордонну службу України, іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.

За приписами частини першої статті 14 Закону №1710-VI громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.

Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена наказом МВС України від 05.06.2023 №457.

Так, у рішенні, поміж іншого, зазначається причина відмови іноземцю, особі без громадянства або громадянину України в перетинанні державного кордону України із зазначенням підстав та строків тимчасового обмеження громадянина України у праві на виїзд з України або рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, особі без громадянства в разі наявності в базах даних Державної прикордонної служби України відомостей про таке обмеження.

Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні №3705 від 25.12.2024 зазначив, що ОСОБА_1 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України на підставі Закону України Про правовий режим воєнного стану. Указу Президента України №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, Закону України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні, Постанови Кабінету Міністрів України №57 Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України від 27 січня 1995 у зв`язку із відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як вищезазначений громадянин не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон або підтверджують мету поїздки (а.с.61).

У контексті зазначеного, суд зауважує, що рішення про відмову в перетинанні Державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною рисою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.

Також, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Сталою є позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень суб`єктивізує акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).

Повертаючись до обставин у цій справі, в оскарженому рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону, відповідач лише послався на Правила перетинання державного кордону громадянами України, проте не зазначив конкретну норму (пункт, статтю) законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.

Також, спірне рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон, у зв`язку з чим було відмовлено в перетинанні державного кордону.

З огляду на вказане, рішення №3705 від 25.12.2024 не відповідає критеріям обґрунтованості, вмотивованості, чіткості та зрозумілості акта індивідуальної дії та породжує його неоднозначне трактування, що протиправно втручається у можливість реалізації конституційного права позивача вільно залишати територію України, а отже є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2024 року у справі №380/11916/22, які відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Виходячи зі змісту заяв по суті справи щодо фактичної підстави для відмови позивачу в перетинанні державного кордону, суд додатково зазначає таке.

Правилами перетинання державного кордону України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (далі - Правила №57) визначено порядок перетинання громадянами України державного кордону.

Згідно ч.2 Правил №57 перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну:

паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

дипломатичний паспорт;

службовий паспорт;

проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий);

посвідчення особи моряка;

посвідчення члена екіпажу.

У передбачених міжнародними договорами або законодавством України випадках перетинання громадянином державного кордону здійснюється також за іншими документами. У такому разі прикордонний контроль здійснюється у порядку, який застосовується під час надання громадянином паспортних документів.

Постановою Кабінету міністрів України від 02.09.2022 № 992 внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України та доповнено дані Правила пунктом 2-12 такого змісту:

« 2-12. У разі введення на території України воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років мають право перетинати державний кордон України, якщо вони прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден або для проходження практичної підготовки на суднах.

Для перетину державного кордону України такі особи повинні надати такі документи.

3) інші особи, які прямують для роботи на морських суднах, суднах внутрішнього плавання у складі екіпажів таких суден та які здобули відповідну освіту та кваліфікацію до 24 лютого 2022 р. і випускники закладів освіти, які завершили навчання у період воєнного стану:

посвідчення особи моряка:

підтвердження від Адміністрації судноплавства про отримання копій освітніх кваліфікаційних документів:

військово-облікові документи з відповідними відмітками районного (об`єднаного районного), міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Особи, зазначені у підпункті 3 цього пункту, під час перетину державного кордону України повинні мати трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання або лист від судновласника, оператора судна про намір укласти з громадянином України трудовий договір (контракт) для роботи на морському судні, судні внутрішнього плавання.

Адміністрація судноплавства у дводенний строк з моменту отримання завірених копій документів від осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту (крім курсантів закладів освіти), видає таким особам підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів у довільній формі за підписом Голови Адміністрації судноплавства або його заступника, яке містить гербову печатку або на яке накладено кваліфікований електронний підпис.

Особи, зазначені у підпункті 3 цього пункту, після отримання від Адміністрації судноплавства підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів, а також особи, зазначені у підпункті 1 цього пункту, які досягли віку від 18 до 60 років та отримали довідку від закладу освіти щодо направлення курсанта для проходження практичної підготовки на судні під українським або іноземним прапором, зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити відповідним органам, де вони перебувають на військовому обліку, та отримати дозвіл на виїзд з місця проживання від керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти СБУ, Служби зовнішньої розвідки України - дозвіл відповідного керівника) для пред`явлення уповноваженим службовим особам Держприкордонслужби під час перетину кордону».

На виконання вищевказаних приписів, ОСОБА_1 отримав від Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів моряка від 16.12.2022 та здобув відповідну кваліфікацію до 24.02.2022.

Судом встановлено, що під час паспортного контролю 25.12.2024 в пункті пропуску для залізничного сполучення «Ягодин» ОСОБА_1 було надано уповноваженим працівникам державної прикордонної служби комплект документів, зокрема:

посвідчення особи моряка НОМЕР_2 , виданого 20.07.2020;

дозвіл ОСОБА_1 на перебування в Німеччині;

договір від 14.08.2023, укладений між Adler-Schiffe GmbH & Co. KG та ОСОБА_1 ;

довідка Adler-Schiffe GmbH & Co. KG від 20.12.2024;

підтвердження про отримання копій освітніх і кваліфікаційних документів моряка від 16.12.2024;

тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 , виданого 08.10.2022;

дозвіл ІНФОРМАЦІЯ_5 від 05.12.2024 за вих. №78/4/14286.

Таким чином, судом встановлено, що позивач під час проходження паспортного контролю надав працівникам прикордонної служби всі документи, зазначені у переліку, які дають йому право на перетин державного кордону України.

За таких обставин, суд вважає, що у позивача було наявне право на перетин державного кордону згідно умов, що визначені Правилами №57.

Однак, незважаючи на те, що позивачем було надано весь комплект документів, що підтверджують законність виїзду ОСОБА_1 за межі території України, відповідачем незаконно та протиправно було відмовлено у перетині державного кордону України.

Крім цього, у оскаржуваному рішенні не вказані чіткі причини (підстави) відмови в перетині державного кордону України громадянину України, зокрема, які документи потрібно надати громадянину.

Відтак, рішення відповідача, з огляду на наведені в ньому причини (підстави), є таким, що не відповідає критеріям законності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, а тому таке підлягає скасуванню як протиправне.

Аналогічні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12 листопада 2024 року у справі №380/11916/22 (адміністративне провадження №К/990/17446/23).

Щодо тверджень представника відповідача про те, що станом на момент перетину державного кордону України ОСОБА_1 перебував у розшуку, у зв`язку з чим йому відмовлено у пропуску через державний кордон України, судом зазначає наступне.

Позивачем до матеріалів справи долучено докази, які спростовують твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 перебував у розшуку.

Так, відповідно до відповіді Національної поліції України за вих. №6091-2025 від 14.01.2025 «...згідно з даними бази даних «Розшук» системи ШНП ... ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у державному розшуку не перебував та станом на 12.01.2025 не перебуває».

Крім того, з відповіді ІНФОРМАЦІЯ_5 за вих. №54/4/118 від 08.01.2025 вбачається, що «станом на 08.01.2025 ОСОБА_1 в переліку осіб, які порушили правила військового обліку не перебуває».

Таким чином, в ході розгляду справи не підтвердилися твердження представника відповідача стосовно того, що ОСОБА_1 під час перетину державного кордону 25.12.2024 перебував у розшуку.

Крім фактичного вказання даної інформації у відзиві, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, у розумінні норм чинного процесуального законодавства, про перебування ОСОБА_1 у розшуку станом на день перетину державного кордону України 25.12.2024, а відтак суд вважає такі твердження відповідача безпідставними і необгрунтованими та до уваги їх не бере.

Згідно з вимогами ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 103 750,00 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас частинами четвертою, п`ятою статті 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Разом з тим, відповідно до частин шостої та сьомої статті 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У пункті 269 Рішення у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.

Крім того, враховуючи вимоги статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що суд вправі зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

На думку суду, заявлена сума витрат на правову допомогу є завищеною, а тому, враховуючи предмет спору, незначну складність справи, заявлене представником відповідача клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу та виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України вважає, що на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Решту витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Керуючись статями 243, 245, 246, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення заступника начальника 2 відділення інспекторів прикордонної служби впс ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОКПП ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України №3705 від 25.12.2024 про відмову в перетинанні ОСОБА_1 державного кордону України.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) Державної прикордонної служби України судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_8 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя Ю.Ю. Сорока