Справа № 260/4214/25
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

21 липня 2025 року м. Ужгород№ 260/4214/25
Закарпатський окружний адміністративний суд в особі головуючої судді Калинич Я.М., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (вул. Коршинського Івана, буд. 12А, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Шведа Андрій Михайлович в інтересах ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, яким просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати видане Головним управлінням Державної міграційної служби України в Закарпатській області Софроновій О.Ю. повідомлення про відмову в прийнятті документів від 21 травня 2025 року №0615 у зв`язку із закінченням строку дії паспортного документа НОМЕР_2 .

2. Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_2 в проведенні обміну посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_3 від 04 січня 2011 року у зв`язку із закінченням строку дії паспортного документа НОМЕР_2 .

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 21 травня 2025 року про обмін посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_3 від 04 січня 2011 року та прийняти рішення про її обмін і видачу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 21 травня 2025 року вона особисто звернулася до відповідача із заявою про оформлення обміну посвідки на постійне проживання на посвідку нового зразка з безконтактним електронним носієм, у зв`язку з непридатністю старої посвідки для подальшого використання через природній знос, фізичні пошкодження від довготривалого використання та у зв`язку з тим, що стара посвідка без безконтактного електронного носія неоцифривізована в електронних базах даних, що унеможливлює ідентифікацію/верифікацію особи позивачки в державних реєстрах, в тому числі для отримання соціальних та інших послуг в державних органах і установах.

Однак, відповідачем було прийнято рішення про відмову в проведенні обміну посвідки на постійне проживання, за причиною закінчення строку дії паспортного документа іноземця та відсутності у позивача дійсного паспортного документа. Поважність причин прострочення паспортного документа були залишені без розгляду та позивачці рекомендовано звернутися до судової інстанції для оскарження такого рішення відповідача. На вимогу позивача надати мотивовану письмову відмову щодо обміну посвідки на постійне проживання, працівник управління видав повідомлення про відмову в прийнятті документів №0615 від 21 травня 2025 року, відповідно до змісту якого позивачці відмовлено в прийнятті документів про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку з тим, що строк дії паспортного документа 51№6553489 закінчився 21.04.2022.

Позивач вказує, що в силу об`єктивності причин, вона позбавлена можливості оформити дійсний паспортний документ іноземця, та з врахуванням наведених у позові особистих сімейних обставин і фактів, які зумовлюють постійне протягом тривалого часу проживання ОСОБА_2 з неповнолітніми дітьми в Україні, вважає відмову ГУ ДМС у Закарпатській області здійснити обмін старої посвідки позивачки на постійне проживання на посвідку нового зразка з безконтактним електронним носієм з причини закінчення 21.04.2025 строку дії паспорта громадянина російської федерації НОМЕР_2 безпідставною, а тому незаконною, у зв`язку з чим, звернулася із захистом своїх прав до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення адміністративного позову заперечує та зазначає, що 21 травня 2025 до ГУ ДМС у Закарпатській області звернулася позивач для обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку її з непридатністю для подальшого використання . Під час огляду поданих позивачем документів для обміну посвідки, ГУ ДМС у Закарпатській області встановлено, що строк дії паспорта громадянина рф для виїзду за кордон НОМЕР_2 закінчився 21.04.2022 року. З огляду на відсутність дійсного паспортного документу 21.05.2025 року ГУ ДМС у Закарпатській області прийнято рішення про відмову в прийнятті документів для обміну посвідки на постійне проживання в Україні. Представник відповідача зазначає, що дії відповідача є правомірними.

20 червня 2025 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти відзиву на позовну заяву та зазначає, що позиція відповідача говорить про недосконале трактування ним норм права та тягне за собою порушення прав позивача. Просить задоволити позовну заяву у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в СРСР на території Чувашії, про що свідчить долучена до позової заяви копія паспорту НОМЕР_2 .

В 1997 році ОСОБА_2 разом з мамою переїхала в Україну, де постійно проживає по сьогоднійшній день, що підтверджується долученою до позову посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

15.01.2025 року ОСОБА_2 звернулася до ГУ ДМС у Закарпатській області щодо оформлення обміну посвідки на постійне проживання на посвідку нового зразка з безконтактним електронним носієм у зв`язку з непридатністю старої посвідки для подальшого використання через фізичні знос і пошкодження від довготривалого використання та у зв`язку з тим, що стара посвідка без безконтактного електронного носія неоцифривізована в електронних базах даних, що унеможливлює отримання соціальних та інших послуг в державних органах і установах

Листом №С-41/6/2101-25/2101.6/150-25 від 11.02.2025 року ГУ ДМС у Закарпатській області надало позивачу відповідь - роз`яснення з посиланням на приписи пункту 40 Порядку №321 про те, що для обміну посвідки іноземець або особа без громадянства особисто подають заяву-анкету та документи за переліком, серед яких - дійсний паспортний документ іноземця.

В подальшому 21 травня 2025 року ОСОБА_2 особисто звернулася до ГУ ДМС у Закарпатській області із заявою про оформлення обміну посвідки на постійне проживання на посвідку нового зразка з безконтактним електронним носієм у зв`язку з фізичною непридатністю старої посвідки для подальшого використання та через відсутність у документі безконтактного електронного носія.

Однак, Головним управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області було прийняте рішення про відмову в прийнятті документів №0615 від 21 травня 2025 року у зв`язку з тим, що строк дії паспортного документа 51№6553489 закінчився 21.04.2022.

Вважаючи рішення відповідача про відмову в прийнятті документів протиправним, позивач звернулася з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон №3773-VI).

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з ч.3 ст.3 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

За змістом статті 1 Закону №3773-VI посвідка на тимчасове проживання документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Статтею четвертою вказаного Закону визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України та підстави для видачі посвідки на тимчасове проживання, які також визначаються відповідно до ст.5 цього ж Закону.

Так, положеннями ч.14 ст.4 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Згідно з ч.3 ст.5 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах четвертій-п`ятнадцятій, вісімнадцятій та двадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на тимчасове проживання.

Підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною тринадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, документ, що підтверджує факт навчання в Україні, та зобов`язання навчального закладу повідомити центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відрахування з такого закладу.

Разом з тим в силу приписів ч.22 ст.4 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, зобов`язані мати дійсний паспортний документ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання (далі Порядок №321).

Відповідно п.1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Пунктом 5 Порядку №321 встановлено, що посвідка видається протягом 15 робочих днів з дати прийняття документів від іноземця або особи без громадянства.

Згідно з п.7 Порядку №321 у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, обмін посвідки здійснюється у разі:

1) зміни інформації, внесеної до посвідки;

2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки;

3) закінчення строку дії посвідки;

4) непридатності посвідки для подальшого використання (посвідка/фотокартка має пошкодження, що не дають змогу візуально ідентифікувати особу, прочитати прізвище, ім`я, дату та місце народження, ким видана посвідка, підпис посадової особи та дату видачі, пошкодження серії та номера, що не дають змогу встановити реквізити посвідки, виправлення, пошкодження, які блокують можливість зчитування, а також внесення змін до інформації безконтактного електронного носія), а також у разі відсутності частини посвідки;

5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Відповідно п.16 Порядку №321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

За правилами, визначеними п.18 Порядку №321, у разі виникнення обставин (подій), у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім закінчення строку дії), документи для її обміну подаються протягом одного місяця з дати виникнення таких обставин (подій).

Пунктом 40 Порядку №321 передбачено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи:

1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення);

2) дійсний паспортний документ іноземця (або паспортні документи у разі, коли іноземець має одночасно громадянство (підданство) кількох держав (множинне громадянство) або документ, що посвідчує особу без громадянства;

3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку;

4) документи, що підтверджують обставини чи юридичні факти, відповідно до яких посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 нього Порядку), документи, видані компетентними органами іноземних держав, мають бути легалізованими в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України;

5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником;

6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати;

7) докeмент, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків, з даними про реєстраційний номер облікової картки платника податків (у разі наявності).

Рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні (п.43 Порядку №321).

Відповідно до п.46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

У свою чергу, пунктом 62 Порядку №321 визначено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на тимчасове проживання (крім випадків обміну посвідки або оформлення посвідки іноземцю або особі без громадянства, які тимчасово проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця та особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі або строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з відмовою позивачу в обміні посвідки на постійне проживання через відсутність у неї дійсного паспортного документа іноземця, що є обов`язковою умовою для такої процедури.

При цьому факт недійсності виданого на ім`я позивача закордонного паспорта громадянки російської федерації, яким вона документувалася в Україні, є безспірним та підтверджується копією такого паспорта, яка міститься у матеріалах справи та згідно з якою паспорт був виданий на строк до 21.04.2022.

За встановлених обставин та виходячи з проаналізованих вище норм чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, зокрема пунктів 7, 40 та 62 Порядку №321, суд зазначає, що серед обов`язкових документів, які іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС для оформлення (видачі) посвідки на постійне проживання в Україні є чинний паспортний документ іноземця. Вимога про це є імперативною, безумовною та не передбачає жодних винятків.

Законодавець чітко визначив перелік документів, які іноземець або особа без громадянства повинні надати для отримання або обміну посвідки. Будь-яке відхилення від цього переліку чи надання неповного пакета документів унеможливлює здійснення адміністративної процедури, оскільки державний орган не має дискреційних повноважень приймати рішення на власний розсуд поза межами правових норм.

Вимога про наявність дійсного паспортного документа є необхідною не лише для ідентифікації особи, а й для підтвердження її правового статусу та наявності законних підстав для перебування на території України. Це основний документ, який засвідчує особу іноземця і без якого будь-які адміністративні процедури щодо його правового статусу є неможливими.

Жоден нормативно-правовий акт, який регулює порядок видачі або обміну посвідок на постійне проживання, не містить положень, що допускають можливість подачі документів без дійсного паспорта, а також не передбачає жодних альтернативних механізмів або винятків, що дозволяли б обійти цю вимогу.

Таким чином, відсутність чинного паспортного документа є самостійною та достатньою підставою для відмови в обміні посвідки, і будь-які обставини, на які посилається позивачка, не можуть змінити імперативний характер цієї норми. Відповідач у цій ситуації не має можливості ухилятися від застосування закону та приймати рішення на власний розсуд.

Під час розгляду справи судом встановлено, що до своєї заяви про обмін посвідки на постійне проживання позивачка додала паспортний документ російської федерації, який втратив чинність 21.04.2022.

Відтак відповідач мав законні підстави для відмови у задоволенні заяви та наданні адміністративної послуги, оскільки надання іноземцем дійсного паспортного документа, що посвідчує особу, є однією з обов`язкових умов для оформлення (видачі) посвідки.

Суд наголошує, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Основного Закону України).

Тобто діяльність органів державної влади в Україні здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом».

Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.

Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.

Суд звертає увагу на те, що питання продовження паспортного документа та своєчасного обміну посвідки є сферою відповідальності самої позивачки. Будучи іноземкою, яка постійно проживає в Україні, позивачка повинна була завчасно передбачити необхідність обміну посвідки та, відповідно, вжити заходів для підтримки чинності своїх документів.

Аналогічно, позивач мала б завчасно подбати про продовження або заміну паспорта, оскільки його чинність закінчилася ще у 2022 році. Позивач не могла не усвідомлювати, що відповідно до законодавства паспортний документ є основним засобом ідентифікації особи та обов`язковим для здійснення адміністративних процедур, зокрема й для обміну посвідки. Натомість допустила тривалу неправомірну бездіяльність і наслідки такої бездіяльності намагається перекласти на державні органи.

Також суд звертає увагу, що позивач не вжила всіх можливих заходів для отримання нового паспорта, зокрема не зверталася до посольств чи консульських установ російської федерації в інших країнах. Відповідно до загальновизнаних міжнародних практик, громадяни можуть звернутися за отриманням чи поновленням паспортних документів у консульствах за межами своєї держави, а також скористатися можливістю подання документів поштовим відправленням або через уповноваженого представника. Відсутність доказів того, що позивач намагалася скористатися цими можливостями, свідчить про те, що вона не вжила всіх можливих заходів для врегулювання ситуації.

Неможливість та небажання виїзду позивачки до російської федерації для оформлення нового паспорта є окремим питанням, яке, однак, не впливає на законність та обґрунтованість відмови в обміні посвідки. Органи ДМС діють лише в межах своїх повноважень і не можуть відступати від чітко встановлених законодавчих норм або змінювати їх на власний розсуд.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.

При цьому, бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18(2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.01.2024 у справі №522/11225/22.

При цьому у вказаній справі суд касаційної інстанції звернув увагу на те, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тобто мова йде про відповідальність самого позивача, який був свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на перебування його на території України нелегально.

З огляду на викладене суд та беручи до уваги встановлені обставини справи і наявні у ній докази, суд не бачить неспівмірності та непропорційності між застосованими до позивачки заходами та її інтересами і правами, позаяк такі є адекватним реагуванням уповноваженого органу на грубе порушення нею міграційного законодавства.

Відповідно до статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас пасивна поведінка позивачки щодо реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд не може дійти висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачці в обміні посвідки на постійне проживання є неправомірними та не відповідають критеріям, передбаченим ч.2 ст.2 КАС України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас відсутність порушеного права або невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлені під час розгляду справи, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За змістом положень статей 9, 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Також суд враховує Висновок №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, оцінивши ключові доводи сторін та дослідивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення статті 139 КАС України, позивач немає права на відшкодування понесених у цій справі судових витрат.

Керуючись ст.ст.5, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (вул. Коршинського Івана, буд. 12А, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяЯ. М. Калинич