Справа № 280/9039/24
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року Справа № 280/9039/24 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Скрими Валерії Анатоліївни (вул. Олександрівська, буд. 18, м. Запоріжжя, 69063), до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області (вул. Гоголя, буд. 105, м.Запоріжжя, 69002) про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі позивач, ФОП ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Скрими Валерії Анатоліївни, до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області (далі відповідач, Управління Укртрансбезпеки у Запорізькій області), в якій позивач просить:

визнати протиправною та скасувати постанову Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 045551 від 27.08.2024 року.

Крім того, просить стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області судовий збір сплачений за подання позовної заяві на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 2 422,40грн, та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 тис грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач здійснювала перевезення вантажу «Дизельне паливо», автомобілем RENAULT. На вказаний автомобіль ТОВ «РІФ СІЧ ПЛЮС» 26.02.2024 отримано свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів. Під час рейдової перевірки водій надав свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів, відносно вищевказаного транспортного засобу. Проте, за результатами проведеної перевірки, було виявлено порушення ст.34 Закону України «Про автомобільний транспорт» - під час перевезення небезпечних вантажів перевізник не забезпечив водія свідоцтвом про допущення транспортних засобів до перевезення, визначених небезпечних вантажів, чим порушено вимоги ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 згаданого Закону. У зв`язку з тим, що у водія було наявне зазначене свідоцтво, позивач вважає, що штрафна санкція до нього була застосована протиправно. Просить позов задовольнити.

Ухвалою від 02.10.2024 у справі було відкрите спрощене позовне провадження, судове засідання призначене без повідомлення (без виклику) сторін.

11.10.2024 засобами системи «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву посилається на те, що під час перевірки водій не надав посадовій особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки, свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів оформлене саме на ФОП ОСОБА_1 . Отже, на момент здійснення рейдової перевірки посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки було виявлено порушення вимог ст. 34, ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: під час перевезення небезпечних вантажів, перевізник не забезпечив водія свідоцтвом про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, яке було зафіксоване в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 24.07.2024 №АР045551. В зв`язку з чим вважає, що спірна постанова була винесена законно та обґрунтовано. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копію Виписки з ЄДРПОУ від 12.07.2023.

Згідно товарно-транспортної накладної від 23.07.2024 року №22286 на відпуск нафтопродуктів (нафти) як автомобільний перевізник, здійснювала перевезення вантажу «Дизельне паливо», автомобілем RENAULT 460 DXI Сідловий тягач Е, державний номер НОМЕР_1 , напівпричіп (цистерна) EVERLAST 30-64229 державний номер НОМЕР_2 .

Власником зазначеного автотранспортного засобу є ТОВ «АГРАРНО_ТРАНСПОРТНА ФІРМА «ТРАНС АГРО». На підставі рішення №0102/1 від 01.02.2024 вищевказаний транспортний засіб вирішено передати в оренду ТОВ «РІФ СІЧ ПЛЮС».

ТОВ «РІФ СІЧ ПЛЮС» 26.02.2024 отримано свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів серія НОМЕР_3 .

Далі 07.03.2024 між власником транспортного засобу ТОВ «АГРАРНО_ТРАНСПОРТНА ФІРМА «ТРАНС АГРО» та позивачем укладено Договір оренди транспортного засобу №0703-1 від 07.03.2024.

24.07.2024 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки проводилася рейдова перевірка на 916 км + 897 м а/д М-30 Стрий-Умань-Дніпро-Ізварине.

Під час проведення рейдової перевірки був зупинений транспортний засіб марки RENAULT, номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 .

Водій транспортного засобу ОСОБА_2 пред`явив для перевірки посадовій особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки:

- свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу RENAULT, номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_4 та спеціалізованого напівпричепу - паливоцистерни ППЦ, номерний знак НОМЕР_2 ;

- посвідчення водія серії

НОМЕР_5 від 23.07.2024 р.

- свідоцтво про допущення ТЗ до перевезення визначених небезпечних вантажів від 26.02.2024.

При цьому свідоцтво про допущення ТЗ до перевезення визначених небезпечних вантажів серії Н №055758 від 26.02.2024 було видано ТОВ «РІФ СІЧ ПЛЮС».

Водій не надав посадовій особі Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Укртрансбезпеки, свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів оформлене на ФОП ОСОБА_1 .

Проти вказаних обставин сторони не заперечують.

Отже, на думку особи, яка проводила перевірку, на момент здійснення рейдової перевірки було виявлено порушення вимог ст. 34, ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: під час перевезення небезпечних вантажів, перевізник не забезпечив водія свідоцтвом про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, яке було зафіксоване в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 24.07.2024 №АР039962.

Водій ОСОБА_2 відмовився від підпису акту №АР039962 та пояснень не надав.

На підставі зазначеного акту перевірки, відповідачем було прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №ПШ 045551 від 27.08.2024, за якою до ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн. згідно до абз.3 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Вважаючи дану постанову протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що засади організації та діяльності автомобільного транспорту врегульовані Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2344, передбачено, що автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Відповідно до положень статті 6 Закону №2344 реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення №103), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Відповідно до підпунктів 1, 3 пункту 4 Положення №103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - автомобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті; здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті.

Підпунктами 2, 29 та 54 пункту 5 Положення №103 передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; у випадках, передбачених законом, складає протоколи про адміністративні правопорушення, розгляд справи про адміністративні правопорушення і накладає адміністративні стягнення; проводить перевірки за додержанням суб`єктами господарювання, фізичними особами та юридичними особами вимог законодавства про транспорт.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, визначено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567 (далі - Порядок №1567).

Пунктами 2,4, 12-16 Порядку №1567 встановлено, що рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) на автомобільному транспорті проводяться посадовими особами Укртрансбезпеки та її територіальних органів (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) згідно з додатком 1-1, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку.

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) здійснюється на підставі щотижневого графіка.

Графік проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) складається та затверджується керівником або заступником керівника Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин.

Рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Рейдова перевірка (перевірка на дорозі) може проводитися однією посадовою особою Укртрансбезпеки.

У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3, що встановлено пунктом 21 Порядку №1567.

За приписами статті 34 Закону №2344 автомобільний перевізник повинен, зокрема, виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, визначений статтею 48 Закону №2344.

Так, частиною 1 цієї статті встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Частиною другою статті 48 Закону №2344, визначено документи для здійснення внутрішніх перевезень вантажів:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

- для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

- для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Відповідно до визначення, наведеного в ст. 1 Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів» від 06.04.2000 №1644-ІІІ (далі - Закон №1644-ІІІ):

- небезпечний вантаж - речовини, матеріали, вироби, відходи виробничої та іншої діяльності, які внаслідок притаманних їм властивостей за наявності певних факторів можуть під час перевезення спричинити вибух, пожежу, пошкодження технічних засобів, пристроїв, споруд та інших об`єктів, заподіяти матеріальні збитки та шкоду довкіллю, а також призвести до загибелі, травмування, отруєння людей, тварин і які за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за результатами випробувань в установленому порядку залежно від ступеня їх впливу на довкілля або людину віднесено до одного з класів небезпечних речовин;

- небезпечні речовини - речовини, віднесені до таких класів: клас 1 - вибухові речовини та вироби; клас 2 - гази; клас 3 - легкозаймисті рідини; клас 4.1 - легкозаймисті тверді речовини; клас 4.2 - речовини, схильні до самозаймання; клас 4.3 - речовини, що виділяють легкозаймисті гази при стиканні з водою; клас 5.1 - речовини, що окислюють; клас 5.2 - органічні пероксиди; клас 6.1 - токсичні речовини; клас 6.2 - інфекційні речовини; клас 7 - радіоактивні матеріали; клас 8 - корозійні речовини; клас 9 - інші небезпечні речовини та вироби.

Статтею 8 Закону №1644-ІІІ визначені права та обов`язки перевізника у сфері перевезення небезпечних вантажів, відповідно до яких перевізник небезпечних вантажів зобов`язаний, в тому числі у разі дорожнього перевезення розробити та погодити з органами Національної поліції маршрути і режими перевезення небезпечних вантажів; забезпечити своєчасний огляд транспортних засобів територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, та отримання відповідного свідоцтва про допуск до перевезення небезпечного вантажу.

Статтею 19 Закону №1644-ІІІ встановлені вимоги до транспортних засобів, якими перевозяться небезпечні вантажі.

Так, транспортні засоби, якими перевозяться небезпечні вантажі, повинні відповідати вимогам безпеки, охорони праці та екології, а також у встановлених законодавством випадках мати відповідне маркування і свідоцтво про допущення до перевезення небезпечних вантажів. У разі дорожнього перевезення небезпечних вантажів відповідність зазначеним вимогам транспортних засобів, обладнання, підготовки водіїв перевіряється територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України з видачею відповідних свідоцтв про допуск до перевезення.

Відповідно дост.20 цього Закону №1644-ІІІ перевезення небезпечних вантажів допускається за наявності відповідно оформлених перевізних документів, перелік і порядок подання яких визначається нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність транспорту.

При цьому, відповідно дост.16 цього Закону, до компетенції Міністерства внутрішніх справ України у сфері дорожнього перевезення небезпечних вантажів належить розроблення і затвердження за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері транспорту, нормативно-правових актів з питань дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Відповідно до визначеної ст.16 Закону №1644-ІІІ компетенції у сфері дорожнього перевезення небезпечних вантажів, Міністерством внутрішніх справ України виданий наказ від 04.08.2018 №656, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11 вересня 2018 р. за №1041/32493, яким затверджені Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів (далі-Правила); Порядок видачі та оформлення свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів (далі-Порядок №656).

З огляду на положення Закону №1644-ІІІ, вказані Правила дорожнього перевезення небезпечних вантажів і Порядок видачі та оформлення свідоцтв про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, є складовою законодавства з питань перевезення небезпечних вантажів і, як в них зазначено, вимоги цих Правил та Порядку, є обов`язковими для суб`єктів господарювання незалежно від форм власності та фізичних осіб, які є учасниками дорожнього перевезення небезпечних вантажів.

Підпунктом 3 пункту 9 розділу І Правил, передбачено, що при перевезенні небезпечних вантажів на транспортній одиниці мають бути, крім перелічених у ПДР, такі документи, зокрема, а саме:

- свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення визначених небезпечних вантажів, передбачене розділом 9.1.3 додатка B до ДОПНВ, на кожну транспортну одиницю або транспортний засіб, що входить до її складу, зразок якого наведено в додатку 2до цих Правил (свідоцтво має бути стандартного формату А4 (210 х 297 мм), білого кольору з рожевою діагональною смужкою).

Власник транспортного засобу, перевізник або уповноважена ними особа має право вільного вибору СЦ для проведення перевірки відповідності конструкції транспортного засобу вимогам ДОПНВ та отримання/продовження Свідоцтва, п.4 розділу ІІ Порядку №656.

Згідно до п.9 розділу ІІ наведеного Порядку №656 за результатами перевірки посадова особа СЦ видає/продовжує засвідчене підписом та печаткою СЦ Свідоцтво. Свідоцтво видається/продовжується власникові транспортного засобу, перевізнику або уповноваженій ними особі не пізніше п`яти робочих днів після реєстрації заяви у СЦ.

Свідоцтво підлягає поверненню до СЦ, зокрема, у разі зміни власника транспортного засобу або перевізника п.15 розділу ІІ згаданого Порядку №656.

Отже, із аналізу наведених вище приписів чинного законодавства у сфері автомобільного перевезення небезпечних вантажів слідує, що на автомобільного перевізника, а також водія, який здійснює такі перевезення, покладені обов`язки, зокрема, на перевізника - отримання відповідного свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу; на водія наявність при собі свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу та надання його до перевірки уповноваженим особам відповідача на момент її проведення на дорозі (рейдової перевірки).

При цьому, пунктом 15 розділу ІІ Порядку №656 передбачено, що відповідне свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу підлягає поверненню до СЦ (сервісного центру МВС) у разі зміни, зокрема, перевізника.

Із наведеного аналізу вказаного припису, можна дійти висновку, що використання свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечного вантажу можливе лише перевізником (власником ТЗ, уповноваженою особою), якому таке свідоцтво видано.

На момент проведення рейдової перевірки у ФОП ОСОБА_1 , як у автомобільного перевізника, свідоцтво про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів на автомобіль RENAULT 460 DXI Сідловий тягач Е, державний номер НОМЕР_1 , напівпричіп (цистерна) EVERLAST 30-64229 державний номер НОМЕР_2 , було відсутнє.

Абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344 передбачено, що за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону (зокрема, за відсутність свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів), - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За викладених обставин, виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства та враховуючи встановлення факту відсутності при перевезенні небезпечного вантажу у водія, на момент проведення перевірки документів, визначених ст.48 Закону №2344, свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення небезпечних вантажів оформленого на ФОП ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про порушення позивачем приписів ст. 48 Закону №2344, за яке передбачена відповідальність, встановлена ст.60 Закону №2344, тому оскаржувана постанова №ПШ 045551 від 27.08.2024 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн., є правомірною.

Наведений висновок відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №820/4624/17 та від 19.03.2020 у справі №823/1199/17, які підлягають обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Однак, позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність постанови №ПШ 045551 від 27.08.2024, з урахуванням встановлених судом обставин справи та аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, які регулюють спірні відносини.

Суд критично оцінює аргументи позивача стосовно того, що Порядком №656 не передбачено, що свідоцтво від 26.02.2024 серії НОМЕР_3 , яке було пред`явлено водієм під час перевірки, мало бути видано виключно перевізнику ФОП ОСОБА_1 , оскільки отримання такого свідоцтва має на меті засвідчити саме відповідність конструкції спеціалізованих транспортних засобів для перевезення небезпечних вантажів, а не відомості про те, яка особа це свідоцтво отримала, з огляду на те, що п.15 розділу ІІ Порядку №656 передбачено, що у разі зміни власника ТЗ або перевізника свідоцтво підлягає поверненню до сервісного центру МВС, а відповідно, наведене свідоцтво від 26.02.2024 серії НОМЕР_3 , видане перевізнику ТОВ «РІФ СІЧ ПЛЮС», повинно було бути повернуто до сервісного центру МВС після зміни перевізника, а тому не може використовуватися іншим перевізником (у даному випадку ФОП ОСОБА_1 ) у своїй господарській діяльності.

Отже, використання позивачем під час автомобільного перевезення небезпечних вантажів свідоцтва про допущення транспортного засобу до перевезення небезпечних вантажів на автомобіль RENAULT 460 DXI, державний номер НОМЕР_1 , виданого перевізнику ТОВ «РІФ СІЧ ПЛЮС» є таким, що суперечить вимогам п.15 розділу ІІ Порядку №656, оскільки таке свідоцтво у разі зміни перевізника повинно бути повернуто до сервісного центру МВС, відповідно, таке свідоцтво не підлягає використанню іншими перевізниками.

Інші аргументи позивача, викладені у позові, не спростовують факту виявленого порушення, що є предметом спору, а відповідно, не підлягають врахуванню судом при прийнятті судового рішення у цій справі.

При цьому суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).и повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивача є не обґрунтованими, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

В силу положень статті 139 КАС України судові витрати (у тому числі витрати на правничу допомогу) стягуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень виключно у разі задоволення позовних вимог. Ураховуючи ту обставину, що судом відмовлено у задоволенні позову, то й відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2023 року у справі №640/17086/20.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Скрими Валерії Анатоліївни (вул. Олександрівська, буд. 18, м. Запоріжжя, 69063), до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Запорізькій області (вул. Гоголя, буд. 105, м.Запоріжжя, 69002) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано «21» липня 2025 року.

Суддя Р.В. Кисіль