Справа № 400/2341/25
Суддя: Величко А.В.
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 р. № 400/2341/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Величка А.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачаВиконавчого комітету Південноукраїнської міської ради, вул. Європейська, 48, м. Південноукраїнськ, Вознесенський р-н, Миколаївська обл., 55002,
простягнення відшкодування в сумі 28 994,76 грн,
ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради (далі - відповідач) про:

- стягнення з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради відшкодування внаслідок затримки роботодавцем виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 року по справі №400/5845/24 про поновлення ОСОБА_1 на роботі за період з 13.02.2025 року по 10.03.2025 року в сумі 28994,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 року у справі № 400/5845/24 ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради та вказано, що рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі підлягає негайному виконанню (тобто з 13.02.2024). Вказане рішення суду в частині негайного поновлення позивача на роботі фактично не виконано. З урахуванням вказаних обставин та враховуючи фактичне не поновлення позивача на посаді, період затримки роботодавцем виконання постанови суду про поновлення на роботі становить з 13.02.2025 року по 10.03.2025 року, тобто 18 робочих днів та триває і далі. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу внаслідок затримки роботодавцем виконання постанови суду про поновлення мене на роботі, складає 1610,82 грн. * 18 робочих днів = 28994,76 грн., тому й звернувся до суду з цим позовом.

Ухвалою від 14.03.2025 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/2341/25 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відповідності до ст. 262 КАС України.

01.04.2025 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що позивачем заявлено позов до неналежного відповідача - Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради.

02.04.2025 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про не взяття до уваги відзиву, оскільки відзив на позовну заяву Виконавчим комітетом Південноукраїнської міської ради подано лише 31.03.2025, тобто з пропуском строку, протягом якого сторони мають право подати відзив на позовну заяву.

07.04.2025 року до канцелярії суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання позивача про не взяття до уваги відзиву, в яких вказав, що ухвала вищезазначеного суду була отримана відповідачем 17.03.2025 року. Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради вважав за необхідне скористатися своїм правом на подання відзиву на адміністративний позов і 31.03.2025 року через підсистему "Електронний суд" подав до Миколаївського окружного адміністративного суду відзив на позовну заяву.

19.06.2025 року до канцелярії суду від виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради надійшли додаткові пояснення у справі, згідно яких вказав, що виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради не може самостійно, без розгляду та затвердження Південноукраїнської міської ради виділити кошти на сплату судових витрат. Зазвичай ця процедура виглядає наступним чином: - Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради подає відповідну заявку щодо потреби в коштах до фінансового управління Південноукраїнської міської ради; - Фінансове управління готує проєкт рішення міської ради «Про внесення змін до бюджету Южноукраїнської міської територіальної громади на 2025 рік»; - потім Фінансове управління виносить цей проєкт рішення міської ради на розгляд постійної комісії міської ради з питань планування соціально-економічного розвитку бюджету та фінансів, інвестицій, торгівлі, послуг та розвитку підприємництва; - Комісія приймає відповідне рішення; - після цього, погоджений постійною комісією міської ради з питань планування соціально-економічного розвитку бюджету та фінансів, інвестицій, торгівлі, послуг та розвитку підприємництва проєкт рішення міської ради виноситься на розгляд міської ради на сесії, на якій приймають рішення депутати, шляхом голосування за нього. Якщо Південноукраїнська міська рада не проголосувала за виділення коштів на відповідні судові витрати, то виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради самостійно їх не може виплатити у зв`язку з їх відсутністю в кошторисі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 обіймав посаду заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради.

23.05.2024 Південноукраїнська міська рада прийняла рішення № 1744 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради".

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 адміністративний позов ОСОБА_1 , задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано п.3, п.4 рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 28.03.2024р. №1663 «Про внесення змін до структури та чисельності виконавчих органів Южноукраїнської міської ради, апарату Южноукраїнської міської ради та її виконавчого комітету»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23.05.2024р. №1744 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради»;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Південноукраїнської міської ради з 15.06.2024р.;

- стягнуто з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 15.06.2024р. до 14.07.2024р. в сумі 32 216,4грн.;

- стягнуто з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 15.07.2024р. до 13.02.2025р. в сумі 248 066,28грн.;

- стягнуто з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000грн.;

- в задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду від 13.02.2025 року в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 32216,50 грн у межах загальної суми стягнення 280282,68 грн (двісті вісімдесят тисяч двісті вісімдесят дві гривні шістдесят вісім копійки) підлягає негайному виконанню.

На виконання вказаного судового рішення Миколаївським окружним адміністративним судом видані виконавчі листи від 13.02.2025 року.

Станом на час розгляду справи рішення суду в частині поновлення позивача на посаді не виконано, вказане відповідачем не заперечувалось.

У зв`язку з невиконанням вказаного рішення суду, позивач обрахував суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення за період з 13.02.2025 року по 10.03.2025 року суду в розмірі 28994,76 гривень та звернувся до суду із вказаним позовом про її стягнення.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Отже, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Відповідно до ч.2 ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08 квітня 2020 року у справі № 808/2741/16 (адміністративне провадження № К/9901/21219/18) зазначено, що: «у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розкладу ввести скорочену посаду, а якщо підприємство, установа реорганізовано рішення про поновлення працівника на роботі має бути виконано правонаступником».

Таким чином, рішення судів про поновлення на роботі є обов`язковими та виконуються негайно з часу його оголошення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Вказаний обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток за час вимушеного прогулу, згідно ст.236 КЗпП України, не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді та пов`язаний виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Як встановлено судом під час розгляду справи, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 адміністративний позов ОСОБА_1 , задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано п.3, п.4 рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 28.03.2024р. №1663 «Про внесення змін до структури та чисельності виконавчих органів Южноукраїнської міської ради, апарату Южноукраїнської міської ради та її виконавчого комітету»;

- визнано протиправним та скасовано рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23.05.2024р. №1744 «Про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради»;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Південноукраїнської міської ради з 15.06.2024р.;

- стягнуто з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 15.06.2024р. до 14.07.2024р. в сумі 32 216,4грн.;

- стягнуто з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток, без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 15.07.2024р. до 13.02.2025р. в сумі 248 066,28грн.;

- стягнуто з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 5 000грн.;

- в задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішення суду від 13.02.2025 року в частині поновлення на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 32216,50 грн у межах загальної суми стягнення 280282,68 грн (двісті вісімдесят тисяч двісті вісімдесят дві гривні шістдесят вісім копійки) підлягає негайному виконанню.

Пунктом 3 ч.1 ст.371 КАС України передбачено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Окрім того судом встановлено, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.05.2025 року залишено рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 без змін.

Суд наголошує, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно та не залежить від його оскарження в апеляційній чи касаційній інстанціях.

Разом з тим, матеріали адміністративної справи не містять доказів про поновлення або призначення позивача на рівнозначну посаду.

За таких обставин, оскільки рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 року у справі №400/5845/24 в частині поновлення позивача на посаді не виконано, то згідно зі ст. 236 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на посаді.

Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Суд зауважує, що предметом позову в цій справі є стягнення середнього заробітку відповідно до ст.236 КзпП, як міра відповідальності за невиконання рішення суду.

Згідно з висновками, що викладені у постановах Верховного Суду належним відповідачем у справах щодо стягнення середнього заробітку за статтею 236 КЗпП України є суб`єкт, який уповноважений виконати рішення про поновлення на роботі. (Постанови від 27.04.2023 №460/4900/21, від 03.05.2023 №280/4125/21, від 31.01.2023 в справі № 340/10802/21).

У свою чергу, Виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради не є належним виконавцем рішення у справі №400/5845/24 та звертає увагу на те, що саме на Південноукраїнську міську раду було покладено обов`язок поновлення ОСОБА_1 на посаді, про що свідчить виданий судом у вказаній справі виконавчий лист від 13.02.2025 року, боржником, в якому вказано саме - Південноукраїнську міську раду.

Отже, у суду відсутні підстави вважати, що Виконавчим комітетом Південноукраїнської міської ради було порушено права позивача в частині поновлення його на посаді, а позивачем протилежного не доведено, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

Суд звертає увагу на те, що у статті 9 КАС України закріплені принципи змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачу, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду, який має приймати рішення в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги можливість у той чи інший спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього).

Поряд з цим, правила адміністративного судочинства допускають випадки, коли суд може вийти за межі вимог позову, зокрема, у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для ефективного захисту його прав, свобод та інтересів.

Принцип диспозитивності знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Окрім того, зазначений принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Верховний Суду неодноразово наголошував на тому, що суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, зокрема у постановах від 29 травня 2019 р. у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 р. у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 р. у справі № 390/131/18, від 1 квітня 2020 р. у справі № 686/24003/18 тощо.

Отже, суд вправі за своєю ініціативою з метою необхідності захисту прав і охоронюваних законом інтересів фізичних і юридичних осіб вийти за межі заявлених позивачем вимог, однак відповідно до імперативних вимог процесуального законодавства.

Щодо можливості суду виходу за межі позовних вимог, то суд зазначає, що у даному випадку це право і можливість суду не може бути застосоване, адже вимоги позивача заявлені до неналежного відповідача, враховуючи, що ці зобов`язання повинні бути вчинені суб`єктом, який не є учасником справи і вихід за межі позовних вимог призведе до необхідності зміни суб`єктивного складу та фактичної підміни судом одного спору іншим.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що правові підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради (вул. Європейська, 48, м. Південноукраїнськ, Вознесенський р-н, Миколаївська обл., 55002, ідентифікаційний код 20910974) про стягнення з Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 року у справі №400/5845/24 про поновлення на роботі за період з 13.02.2025 року по 10.03.2025 року в сумі 28994,76 грн. - відмовити.

2. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.В. Величко