Справа № 380/10026/25
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Обставини справи.

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29.01.2020 року при обчисленні ОСОБА_1 в період з 29.01.2020 року по 25.10.2021 року та з 05.11.2021 року по 19.07.2024 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 року по 25.10.2021 року та з 05.11.2021 року по 19.07.2024 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020 року, Законом України від 15.12.2020 року № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021 року, Законом України від 02.12.2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022 року, Законом України від 03.11.2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023 року, законом України про Державний бюджет України на 2024 рік від 9 листопада 2023 року № 3460-ІХ на 01.01.2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідач, як розпорядник бюджетних коштів, протиправно не застосовував при обчисленні грошового забезпечення норми пункту 4 Постанови № 704 у тій редакції, яка була чинною у спірний період. Позивач стверджує, що після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 року у справі № 826/6453/18, якою було скасовано пункт 6 Постанови КМУ № 103, відновила свою дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704. Ця редакція прямо пов`язувала розрахунок посадових окладів з розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Позивач також вказує, що подальші спроби Уряду змінити цей порядок (Постанова КМУ № 481) також були визнані протиправними у судовому порядку (справа № 320/29450/24).

Таким чином, протягом усього спірного періоду Відповідач був зобов`язаний застосовувати щорічно оновлювану величину прожиткового мінімуму, а не фіксовану суму 1762 грн. Свою позицію Позивач підкріплює численними посиланнями на сталу практику Верховного Суду.

Ухвалою від 22 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 , у поданому до суду відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення позовних вимог. Він вважає свої дії правомірними, оскільки при нарахуванні грошового забезпечення керувався Постановою № 704 з урахуванням змін, внесених Постановою № 103, та застосовував як розрахункову величину розмір прожиткового мінімуму, встановлений на 1 січня 2018 року (1762 грн).

На думку Відповідача, така позиція узгоджується з положеннями пункту 3 розділу II Закону України № 1774-VIII, який обмежує застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини. Відповідач також посилається на окремі судові рішення, які, на його переконання, підтверджують правильність його розрахунків.

Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Факт проходження служби у спірні періоди, а саме з 26.10.2018 по 25.10.2021 та з 05.11.2021 по 19.07.2024, підтверджується належним чином засвідченими копіями витягів з наказів командира військової частини про зарахування та виключення зі списків особового складу, а також записами у військовому квитку Позивача.

Судом встановлено, що Позивач, вважаючи, що його право на належне грошове забезпечення порушене, намагався вирішити спір у досудовому порядку. Так, у квітні 2025 року представник Позивача, адвокат Дубок С.М., звернувся до Відповідача з адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію про нараховане та виплачене грошове забезпечення та, у разі виявлення недоплати, здійснити перерахунок та доплату належних сум за період з 2020 по 2024 роки.

У відповідь на цей запит Відповідач листом від 05.05.2025 року № 5000вих, копія якого долучена до матеріалів справи, відмовив у здійсненні перерахунку, мотивуючи свою позицію тим, що нарахування грошового забезпечення здійснювалось відповідно до норм чинного законодавства, а саме із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму, встановленого на 01.01.2018 року. Ця відмова і стала безпосередньою підставою для звернення Позивача до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, між сторонами виник публічно-правовий спір, предметом якого є правомірність бездіяльності суб`єкта владних повноважень (військової частини) щодо ненарахування та невиплати військовослужбовцю грошового забезпечення у повному обсязі. Спірним питанням, яке підлягає вирішенню судом, є визначення правильної розрахункової величини (бази нарахування) для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням Позивача за період з 29.01.2020 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цей конституційний принцип є засадничим для функціонування правової держави та унеможливлює свавільні дії суб`єктів владних повноважень. Він означає, що Відповідач, як орган військового управління, що є частиною державного апарату, не може діяти на власний розсуд, а зобов`язаний чітко дотримуватися приписів чинного законодавства, в тому числі і в питаннях оплати праці (грошового забезпечення).

Стаття 17 Конституції України покладає на державу обов`язок забезпечувати соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України. Одним з ключових елементів такого захисту є належне грошове забезпечення, яке має бути достатнім для гідного життя військовослужбовця та його сім`ї, а також стимулювати до якісного виконання службових обов`язків.

Спеціальним законом, що регулює правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII). Стаття 9 цього Закону встановлює, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення. Частиною 4 статті 9 Закону № 2011-XII прямо делеговано Кабінету Міністрів України повноваження встановлювати розміри грошового забезпечення.

На виконання цієї норми Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704). Цей акт є підзаконним нормативно-правовим актом, обов`язковим до виконання на всій території України, в тому числі і Відповідачем.

Пункт 4 Постанови № 704 в первинній, початковій редакції (чинній до 24.02.2018) встановлював: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців... визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року... на відповідний тарифний коефіцієнт...». Суд наголошує, що ця норма встановила чіткий, прозорий та динамічний механізм розрахунку, який автоматично враховував інфляційні процеси та зміну вартості життя в країні, прив`язуючи добробут військовослужбовця до актуального економічного показника, що відповідає суті соціальних гарантій. Ухваленням цієї норми держава, в особі Кабінету Міністрів України, створила у Позивача та інших військовослужбовців законні (легітимні) очікування щодо того, що їхнє грошове забезпечення буде розраховуватися саме за таким справедливим та динамічним алгоритмом. Принцип захисту законних очікувань є невід`ємною частиною принципу верховенства права, закріпленого у статті 8 Конституції України, та вимагає, щоб держава дотримувалася своїх обіцянок та зобов`язань, а її дії були передбачуваними для громадян.

Однак, 21.02.2018 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 103, пунктом 6 якої до Постанови № 704 було внесено зміни, що зруйнували цей динамічний механізм та "заморозили" розрахункову величину на рівні 1 січня 2018 року (1762 грн). Ця зміна, по суті, погіршила становище військовослужбовців порівняно з тим, яке було гарантовано первинною редакцією Постанови № 704, що суперечить статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Ключовим моментом у спірних правовідносинах, який визначає їх вирішення, є те, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, яка набрала законної сили та є преюдиційною, визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.

Правові наслідки такого судового рішення чітко визначені у частині другій статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України, де зазначено, що нормативно-правовий акт або окремі його положення, що були визнані протиправними і нечинними, не застосовуються з дня набрання законної сили відповідним рішенням суду. Це означає, що скасована норма втрачає свою юридичну силу, і відбувається реституція (відновлення) того правового регулювання, яке існувало до моменту ухвалення незаконного акту. Отже, з 29 січня 2020 року автоматично відновила свою дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704.

Таким чином, з 29.01.2020 року єдиною чинною, легітимною та обов`язковою до застосування нормою для визначення розрахункової величини є та, що передбачає використання розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Будь-яке інше тлумачення або застосування іншої розрахункової величини є прямим ігноруванням судового рішення, що набрало законної сили.

Дана правова позиція є сталою та неодноразово підтверджена Верховним Судом, який сформував чіткі та недвозначні правові висновки щодо застосування зазначених норм. Принцип сталості судової практики є однією із засад правової визначеності та верховенства права. Верховний Суд у своїх рішеннях послідовно наголошує, що підзаконні нормативно-правові акти Уряду не можуть суперечити законам України, які мають вищу юридичну силу, та не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, встановлені цими законами.

Зокрема, у постанові від 09 червня 2022 року у справі № 200/11472/20-а, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, аналізуючи ієрархію нормативно-правових актів, дійшов висновку, що розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за спеціальним (військовим) званням є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, оскільки саме такий підхід відповідає принципу динамічності соціальних стандартів, закладеному у профільних законах.

У більш пізній постанові від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22 Верховний Суд розвинув цю позицію, прямо зазначивши, що з 01.01.2020 положення пункту 4 постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили. Суд пояснив, що закони України про Державний бюджет на відповідний рік, які встановлюють новий розмір прожиткового мінімуму, є актами вищої юридичної сили по відношенню до постанови Кабінету Міністрів України. Тому застосування "застарілого" показника 2018 року є прямим ігноруванням цих законів.

Аналогічні висновки, що підтверджують обов`язковість застосування актуального прожиткового мінімуму, викладені у десятках інших рішень, зокрема у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2023 року у справі № 380/18850/21, від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21, від 31 серпня 2022 року у справі № 120/8603/21-а, від 16 листопада 2022 року у справі № 120/648/22-а. Цей перелік не є вичерпним і свідчить про формування єдиного та сталого підходу до вирішення цієї категорії спорів.

Щодо посилань Відповідача на пункт 3 розділу II Закону України № 1774-VIII, суд зазначає, що така аргументація є наслідком помилкового тлумачення норм права. Метою вказаного Закону було "відв`язування" численних розрахунків від показника мінімальної заробітної плати, а не замороження соціальних стандартів. Ця норма встановила, що там, де раніше застосовувалася мінімальна заробітна плата, має застосовуватися прожитковий мінімум. Постанова № 704 у своїй чинній редакції прямо вказує на використання саме прожиткового мінімуму, що не суперечить, а навпаки, реалізує положення зазначеного Закону. Аргумент Відповідача фактично зводиться до того, що він ігнорує спеціальну норму (пункт 4 Постанови № 704), яка деталізує порядок розрахунку, на користь власного тлумачення загальної норми.

Таким чином, Відповідач, застосовуючи для розрахунку грошового забезпечення Позивача у спірний період як розрахункову величину прожитковий мінімум, встановлений на 01.01.2018 року (1762 грн), діяв усупереч вимогам чинного законодавства, зокрема пункту 4 Постанови № 704 у редакції, що діяла з 29.01.2020 року.

Відповідач мав застосовувати розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які щорічно встановлювалися законами України про Державний бюджет, а саме:

· на 1 січня 2020 року 2102 гривні, відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14 листопада 2019 року № 294-IX;

· на 1 січня 2021 року 2270 гривень, відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" від 15 грудня 2020 року № 1082-IX;

· на 1 січня 2022 року 2481 гривню, відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" від 02 грудня 2021 року № 1928-IX;

· на 1 січня 2023 року 2684 гривні, відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" від 03 листопада 2022 року № 2710-IX;

· на 1 січня 2024 року 3028 гривень, відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09 листопада 2023 року № 3460-IX.

Саме ці законодавчо встановлені показники Відповідач мав застосовувати при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням Позивача у відповідні періоди спірних правовідносин.

Оскільки посадовий оклад та оклад за військовим званням є основними складовими грошового забезпечення, від яких у відсотковому співвідношенні розраховуються інші щомісячні та одноразові додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, премії, допомога на оздоровлення, матеріальна допомога, компенсація за невикористану відпустку, допомога при звільненні тощо), протиправне заниження основних складових призвело до недоплати Позивачу всіх інших видів грошового забезпечення.

Отже, бездіяльність Відповідача щодо непроведення перерахунку та виплати Позивачу грошового забезпечення з урахуванням належного розміру посадового окладу та окладу за військовим званням є протиправною, а порушене право Позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання Відповідача вчинити відповідні дії.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності.

Натомість, доводи Позивача є обґрунтованими та підтверджуються матеріалами справи і сталою судовою практикою.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку.

Оскільки даний спір пов`язаний з проходженням військової служби та належним грошовим забезпеченням, Позивач підлягає звільненню від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 241-246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29.01.2020 року при обчисленні ОСОБА_1 в період з 29.01.2020 року по 25.10.2021 року та з 05.11.2021 року по 19.07.2024 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) за період з 29.01.2020 року по 25.10.2021 року та з 05.11.2021 року по 19.07.2024 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29.01.2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 14.11.2019 року № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» на 01.01.2020 року, Законом України від 15.12.2020 року № 1082-ІХ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» на 01.01.2021 року, Законом України від 02.12.2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01.01.2022 року, Законом України від 03.11.2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01.01.2023 року, законом України про Державний бюджет України на 2024 рік від 9 листопада 2023 року № 3460-ІХ на 01.01.2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 21 липня 2025 року.

Суддя Коморний О.І.