Справа № 420/3171/25
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3171/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Дубровної В.А

при секретарі: Галата В.І.

за участю :

перекладача - Нікішова О.О.

позивача - ОСОБА_1

позивачки - ОСОБА_2

представника позивача - Соколова Д.С.

представника відповідача- Білоконь Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження об`єднану адміністративну справу за позовними заявами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які діють в власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

I. Зміст позовних вимог.

До суду з позовами звернулись ОСОБА_1 ( далі позивач-1) та ОСОБА_2 ( далі позивач-2), які діють в власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі разом позивачі) до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМСУ), за якими просять:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.12.2024 р. №194-24, яким ОСОБА_1 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов?язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 31.12.2024 р. №193-24, яким ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов?язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

II. Позиція сторін.

В обґрунтування вказаних позовних вимог позивачі вказують, що вони є громадянами Таджикистану є 10.10.2024 року звернулись до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявами про надання захисту в Україні, проте рішеннями Державної міграційної служби України від 31.12.2024 р. за № 194-24 та № 193-24 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачі не погоджуються з даними рішеннями відповідача, вважають їх протиправним та такими що підлягають скасуванню з огляду на те, що відповідачем не було всебічно досліджено інформацію по країні походження та країні громадянської належності, а оцінка побоювань позивачів повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявами за захистом, що підтверджує наявність підстав для визнання їх особами, яка потребує додаткового захисту. Так, позивач-1 вказує, що є мусульманином сунітом та у 2017 році став членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана терористичною та заборонена на території Таджикистану, у зв`язку з чим правоохоронні органи Таджикистану неодноразово навідувались до будинку його матері з метою з`ясування його місцеперебування. Вказане на думку позивача має обґрунтовані побоювання щодо можливих переслідувань та позбавлення його волі за релігійні переконання та належність до «Хізб ут-Тахрір», а відтак у разі повернення до Таджикистану може стати жертвою переслідувань з боку державних органів країни походження. Позивачка 2 вказує, що віро сповідує іслам та піддавалася публічному осуду через носіння традиційного ісламського одягу «хіджабу» та свої релігійні переконання, крім того чоловік Позивачки є членом організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» , яка заборонена та визнана терористичною у Таджикистані, що було причиною неодноразових допитів позивачки. Таким чином, позивачі вважають, що вищеперелічені обставини підпадають під перелік підстав для надання статусу біженця або додаткового захисту згідно п.1 ч. І статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту».

21.02.2025 року відповідачем надано відзиви на позовні заяви позивачів, в яких заперечує стосовно задоволення їх позовних вимог. При цьому, зауважує, що неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не проходили процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні разом з батьком ОСОБА_1 , та внесені до особової справи їх матері - дружини позивача ОСОБА_2 № 2024OD0033. Зокрема, вказує що звертаючись із заявою про надання захисту в Україні ОСОБА_1 посилався на те, що він не може повернутися до країни громадянської належності оскільки існує ризик переслідування Позивача через релігійні переконання, а саме через членство в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка визнана терористичною та заборонена на території Таджикистану. З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Щодо вимог ОСОБА_2 , то підставою звернення до органів ДМС із заявою про надання їй міжнародного захисту стало побоювання за своє життя, стати жертвою і переслідувань через релігійні та політичні переконання, а саме через сповідування нею ісламу та носіння хіджабу в публічних місцях, а також членство її чоловіка в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», яка заборонена та визнана терористичною у Таджикистані. Разом з тим відповідач стверджує, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач-2 не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності,, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв`язку з не доведенням фактів побоювання шляхом застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи, і покарання.

04.03.2025 до суду через систему Електронний суд надійшли відповіді на відзиви відповідача в яких представник позивачів вказує, на те що доводи відповідача не послідовні, оскільки не надав належну оцінку ряду доказів, а аргументи, на які посилається Відповідач, містять не повну інформацію . Так представник посилаючись на постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця чи особи без громадянства в Україні» вказує, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Вказує, що надана разом з позовними заявами інформація про країну походження позивачів не є загальною та підтверджує об`єктивні побоювання щодо застосування до них переслідування з релігійних та політичних поглядів та звертає увагу на низку наведених в позовних заявах посилань на відкриті джерела інформації про країну походження є. Представник позивачів вказує, що відповідачем при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано правові позиції Верховного Суду з приводу діяльності партії «Хізб ут Тахрір» наведені у постановах № 825/1312/16 від 10.12.2020 р., у №825/1297/16 від 10.12.2019 р. , №813/2172/17 від 06.03.2020 р. та №813/3813/16 від 20.01.2020 р. , №815/4355/17 від 20.01.2020 р в яких досліджувалося питання переслідування громадян Таджикистану членів партії Хізб ут-Тахрір . Щодо неможливості звернення за захистом у Туреччині позивачі пояснили що Туреччина ратифікувала Женевську конвенцію 1951 року тільки частково, а статус біженця в Туреччині можуть отримати тільки вихідці з Європи та сирійці , з огляду на що громадяни Таджикистану позбавлені можливості звернутися за захистом у Туреччині.

III. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 07.02.2025 року у справі № 420/3171/25 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовку справи до судового розгляду.

Підготовче засідання призначене на 05 березня 2025 року 14:00 год, не відбулося у зв`язку із неявною осіб , які беруть участь у справі , про що складено довідку про нездійснення фіксування підготовчого засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ухвалою суду від 05 березня 2025 року у справі № 420/3171/25 призначено та залучено до участі у справі перекладача з української мови на російську мову та з російської мови на українську мову.

Ухвалою суду від 01.04.2025 року об`єднано справи № 420/3171/25 та № 420/3170/25 в одне провадження для спільного розгляду, об`єднаним справам присвоєно № 420/3171/25, продовжено підготовку справи до судового розгляду по суті.

Підготовче засідання призначене на 01 квітня 2025 року о 14:00 було відкладено до 1 травня 12:00, у зв`язку з ухваленням судового рішення про об`єднання 420/3170/25 до справи 420/3171/25 в одне провадження, про що складено довідку про нездійснення фіксування підготовчого засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Підготовче засідання призначене на 30 квітня 2025 року о 12:00 год. не відбулось у зв`язку з повідомленням про замінування суду, про що складено довідку про нездійснення фіксування підготовчого засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Підготовче засідання призначене на 20 травня 2025 року о 14:00 год, не відбулося у зв`язку із неявною осіб , які беруть участь у справі , про що складено довідку про нездійснення фіксування підготовчого засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Підготовче засідання призначене на 18 червня 2025 року о 14:00 год, не відбулося у зв`язку із неявною осіб , які беруть участь у справі , про що складено довідку про нездійснення фіксування підготовчого засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Протокольною ухвалою від 10.07.2025 року оголошено про перехід до ухвалення судового рішення та дату його проголошення 21 липня 2025 року о 14:00 год.

21 липня 2025 року проголошено вступну та резолютивну частину повного тексту рішення .

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є уродженець с.І сфісор (т.1 а.с.99), за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин, дотримується заповітів Ісламу та ідеології «Хізб ут-Тахрір», починаючи з 2017 року, є громадянином Таджикистану, що підтверджується наявною в матеріалах особової справи копією паспорту виданий 07.02.2024 року строк дії до 06.02.2034 р., орган видачі - Стамбул, Туреччина (т.1 а.с.97-99)

За сімейним станом одружений з 19.03.2017 року за гр. Таджикистану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с.104-105), з яким має наступних спільних дітей:

- син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт Республіки Таджикістан № НОМЕР_1 дата видачі 01.07.2024 р. строком дії до 30.06.2028 р. орган видачі - Стамбул. Туреччиена .(т.2 а.с. 106)

- син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт Республіки Таджикістан № НОМЕР_2 дата видачі 18.12.2023 р. строком дії до 17.12.2026 р. , орган видачі - Стамбул, Туреччина. (т.2 а.с.109)

В 2011 році вибув з Таджикистану до рф, де проживав до грудня 2021 року в м. Москва, декілька разів відвідував Батьківщину, востаннє в 2018 році.

У грудні 2021 року позивач вибув з Москви до Стамбулу (Туреччина), де проживав до вересня 2024 року, на підставі посвідки на тимчасове проживання строком дії до 02.02.2025 р.

02.09.2024 ОСОБА_1 вибув авіарейсом Стамбул (Туреччина) - Кишинів (Республіка Молдова) на підставі паспортного документу. У столиці Молдови перебував транзитом. До України прибув 02.09.2024, легально, через КПП «Старокозаче».

10.10.2024 року ОСОБА_8 звернулась до ГУДМС в Одеській області із письмовою заявою-анкетою №36 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення за міжнародним захистом повідомив, що має побоювання повертатися до країни громадянської належності через можливе кримінальне переслідування на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною на території Таджикистану. (т.1 а.с.92-94)

11.10.2024 року з ОСОБА_8 проведено анкетування без залучення перекладача . (т. 1 а.с.157-164)

15.10.2024 р., 23.10.2024 р. та 30.10.2024 р. головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області проведено співбесіду з громадянином Таджикистану ОСОБА_1 (т.1 а.с. 189 - 205, 221-230, 234-241)

09.12.2024 року заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області затверджений Висновок по справі №2024OD0032 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т.1 а.с.67-79)

Даний висновок вмотивований відсутністю у клопотанні заявника умов, передбачених п. 1 ч.1 ст.1 Закону, и саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповіданні я, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану, з огляду на наступне:

- не виявлено підстав і для переслідування чи дискримінації за ознаками раси, громадянства, етнічної належності, національності, особистих політичних переконань, належності до певної соціальної групи, що підтверджується заявником самостійно;

- населення, яке сповідує традиційний Іслам не зазнає переслідування чи дискримінації за ознакою віросповідання на території Таджикистану. Побічним підтвердженням зазначеного є факт проживання на території країни громадянської належності близьких родичів заявника та його дружини ;

- традиційний Іслам є дозволеним на території Таджикистану релевантне ІКП вказує на відсутність переслідування зазначеної категорії віруючих, побічно, це підтверджується індивідуальною ознакою, а саме фактом відсутності переслідування близьких родичів заявника та його дружини на території Таджикистану;

- діяльність «Xiзб ут-Тахрір» забороненою на території Таджикистану та рф, члени організації належать до таких суб`єктів, які законно переслідуються відповідно до національного законодавства. Зокрема, згідно з висновками ЕСПЛ, кримінальне переслідування членів «Xiзб ут-Тахрір» не є порушенням Європейської Конвенції з прав людини 1950 року, а також не має належності до переслідування за ознаками релігії та політичних переконань, як це передбачено Конвенцією про статус біженців 1950 та п. 1 ч. 1 статті 1 Закону;

- заявник не зазнавав фізичного впливу, відсутні елементи загрози життю, безпеки чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання

- заявник не зазнав переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, а саме а нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, на території Таджикистану.

Рішенням ДМС України від 31.12.2024 року №194-24 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Таджикистану ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.66)

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2025 року № 5 позивач отримав 24.01.2025 року, про що свідчить його підпис про отримання на копії повідомлення. (т.1 а.с.64)

Позивачка 2 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є громадянкою Таджикистану, уродженкою м. Гафуров (Таджикистан), за національністю таджичка, за віросповіданням дотримується традиційних канонів Ісламу, паспорт № НОМЕР_3 , дата видачі 28.02.2017 р. , строком дії до 27.02.2027 р., орган видачі МВС у м. Гафуров.(т.2 а.с.99-102),

До особової імміграційної справи ОСОБА_2 № 2024ОБ0033 внесені її неповнолітні діти ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2

27.09.2021 року вибула з Таджикистану до РФ (м. Москва), де перебувала до грудня 2021 року.

У грудні 2021 року вибула з Москви до ОСОБА_11 , де проживала до вересня 2024 року, на підставі посвідки на тимчасове проживання.

02.09.2024 року вибула авіарейсом Стамбул (Туреччина) - Кишинів (Республіка Молдова) на підставі паспортного документу. У столиці Молдови перебувала транзитом. До України прибула 02.09.2024 року, легально, через КППІ «Старокозаче».

10.10.2024 року ОСОБА_2 звернулась до ГУДМС в Одеській області із письмовою заявою - анкетою №37 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення за міжнародним захистом стало небажання повертатися до Таджикистану з дітьми без чоловіка ОСОБА_12 стосовно якого вірогідніше всього здійснюється кримінальне переслідування пов`язане з належністю до забороненої організації «Xiзб ут-Тахрір» та побоювання переслідування правоохоронними органами та публічного осуду у зв`язку із носінням традиційного ісламського одягу хіджабу. (т.2 а.с. 94)

11.10.2024 року з ОСОБА_2 проведено анкетування без залучення перекладача. (т.2 а.с.140-145)

16.10.2024 р., 24.10.2024 р. та 31.10.2024 р. головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області проведено співбесіду з позивачкою (т.2 а.с. 171-180, 199-203, 206-208)

09.12.2024 року заступником начальника Головного управління ДМС України в Одеській області затверджений Висновок по справі №2024OD0033 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т.2 а.с. 81-90)

Даний висновок вмотивований відсутністю у клопотанні заявниці умов, передбачених п.1 ч. 1 ст. 1 Закону, а саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань на території Таджикистану, з огляду на наступне:

- не виявлено підстав і для переслідування чи дискримінації за ознаками раси, громадянства, етнічної належності, національності, особистих політичних переконань, належності до певної соціальної групи, що підтверджується заявницею самостійно;

- населення, яке сповідує традиційний Іслам не зазнає переслідування чи дискримінації за ознакою віросповідання на території Таджикистану, про що з поміж іншого свідчить факт проживання на території країни громадянської належності близьких родичів заявниці та ії чоловіка, а висловлені заявнице побоювання через носіння хіджабу не можна кваліфікувати як переслідування через відсутність елементів, що суттєво впливають на життя чи зачіпають основоположні права;

- законне кримінальне переслідування чоловіка заявниці відповідно до національного законодавства Таджикистану (проаналізовано рекомендаційній позиції ОС20240D0032) не містить жодних ознак, які б вказували на ймовірне переслідування шукача захисту у випадку повернення на Батьківщину ;

Рішенням ДМС України від 31.12.2024 року №193-24 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Таджикістану ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з нею відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с.80)

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.01.2025 року № 6 позивач отримав 27.01.2025 року, про що свідчить її підпис про отримання на копії повідомлення. (т.2 а.с.71)

Вважаючи протиправними та такими що підлягають скасування рішення ДМС України 31.12.2024 р. №194-24 та від 31.12.2024 р. №193-24 про відмову позивачам у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулися до суду з даним позовом.

V. Норми права, які застосував суд.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, яким передбачено зокрема :

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань ( п.13 ст.1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (абз.5 ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. ( ч. 1 ст. 7 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правничої допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу"; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи (ч. 12 ст. 7 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання ( ч. 1 ст. 8 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту ( ч. 4 ст. 8 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI);

- після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI );

- рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців (ч.1 ст. 10 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI );

- за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст. 10 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI );

- у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення. (ч.13 ст. 10 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI ).

07.09.2011 Наказ Міністерства внутрішніх справ України № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту який визначає процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

VI. Оцінка суду.

За аналізу положень вищевказаних норм законодавства вбачається, що особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі №815/2736/17.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 р. № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржених рішень Державної міграційної служби України від 31.12.2024 р. №194-24 та від 31.12.2024 р. №193-24 про відмову позивачам у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного.

Основною причину звернення за міжнародним захистом позивачі пояснюють тим, що мають побоювання повертатися до країни громадянської належності через наявне, з усних тверджень, кримінальне переслідування ОСОБА_1 на території Таджикистану, пов`язане з діяльністю в структурі «Хізб ут-Тахрір», яку офіційно заборонено та визнано терористичною на території країни національної приналежності.

Відповідачем в свою чергу при розгляді заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено відсутність умов, визначених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так аналізуючи міграційні справи позивачів суд виходить із наступного .

В ході опитування позивачів працівниками міграційної служби було встановлено, що заявники за етнічністю (національною) належністю є таджиками (акр. 1 анкети від 11.10.2024р. позивача) (акр. 1 анкети від 11.10.2024р. позивачки), сповідують іслам, яка є найбільш поширеною та офіційно визнаною в Таджикистані, при цьому позивачами самостійно підтверджено про відсутність дискримінації пов`язаної з расовою, національною належністю чи політичними поглядами. (арк. 6 анкети від 11.10.2024; арк. 6 співбесіди від 16.10.2024 позивача) (арк. 7 анкети від 11.10.2024).

В 2011 році позивач вибув з Таджикистану до рф, де проживав до грудня 2021 року в м. Москва, тоді ж почав дотримуватися ідеології «Хізб ут-Тахрір», при цьому проживаючи на території рф безперешкодно неодноразово відвідував Батьківщину,

Як вбачається із аркушу 6 анкети від 11.10.2024 року позивач-1 повідомив, що в країні громадянської належності він вірогідніше перебуває у внутрішньому розшуку через належність до «Хізб ут-Тахрір». Про зазначене дізнався від матері у 2021 році, після того, як через неї відбулися спроби встановити місце перебування заявника , що стало підставою для міграції родини з рф до Туреччини, при цьому детальною інформацією про кримінальне переслідування позивач не володіє, у тому числі станом на поточний період.

Позивачка в свою чергу не заперечує , що не є членкинею вказаної організації , крім того згідно арк. 4,8 . співбесіди від 16.10.2024 р. та арк.3 співбесіди від 24.10.2014 р. вказує що наразі її ніхто не переслідує та не розшукує на території країни громадської приналежності.

Проаналізувавши матеріали справи, суд не установив будь-яких елементів переслідування позивачів через членство у організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території Таджикистану чи рф, при цьому припущення позивачів про здійснення в Таджикистані кримінального переслідування на цій підставі не підтверджується жодними доказами окрім усних тверджень щодо спроб встановити його місцеперебування.

Також судом не встановлено підтверджених доказами обставин психологічного або фізичного насильства з боку уряду за релігійні переконання, також не надано жодної переконливої інформації, яка б підтверджувала існування у Таджикистані реальної загрози їх життю, при цьому позивачами не заперечується, що на території Таджикистану (м. Гаферов) продовжують проживати їхні близькі родичі.

Крім того, на думку Європейського суду з прав людини Хізб ут-Тахрір не є виключно мирною організацією, запропоновані нею зміни в конституційному устрої держав (наприклад, встановлення різних правових систем для різних категорій віруючих) є несумісними з принципами демократичного суспільства, а сама організація відмовляється від участі в демократичному процесі для досягнення влади (відповідно до рішення ЄСПЛ по справі Касимуханов і Сайбаталлов проти Росії (Kasymakhunov and Saybatalov v. Russia, №26261/05 и 26377/06).

Аналіз рішень Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) у рішеннях, що стосуються діяльності «Хізб ут-Тахрір», а саме «Hizb ut-Tahrir mа інші прокти Німеччини» та «Касимахунов та Сайбаталов проти Росії» об`єктивно вказує на відсутність порушень статей 9 з боку держав-учасниць (свобода думка, совісті і релігії), 10 (свобода вираження поглядів), 11 (свобода зібрань та об`єднання), 13 (право на ефективний засіб правового захисту) або 14 (заборона дискримінації) Європейської Конвенції з прав людини 1950 року щодо членів «Хізб ут-Тахрір» в контексті законності їхнього переслідування відповідно до звичайного права (додаток № 10 до висновку).

Також, заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює ситуації переслідування послідовників вказаної організації за «політичними мотивами» за змістом Конвенції про статус біженців 1951 року. Зокрема, через неприйняття загальних демократичних цінностей структура не здійснює офіційної реєстрації власної політичної сили в країнах, де вона здійснює власну діяльність.

За змістом проаналізованих рішень ЄСПЛ встановлено, що заборона діяльності «Хізб ут-Тахрір» не створює порушення на свободу вираження поглядів відповідно до статті 10 Європейської Конвенції з прав людини 1950 року.

Щодо існування дискримінації на території Таджикистану, пов`язаної із певними обмеженнями щодо носіння хіджабу для жінок, то судом аналізуючи протоколи співбесід позивачки, встановлено, що внаслідок прийняття в Республіці Таджикистан Закону про регулювання традицій і обрядів №2048 від 20.06.2024 яким заборонено носіння хіджабу, остання побоюється шкоди зі сторони працівників правоохоронних органів, публічного осуду та ризику отримати штраф через порушення закону в разі носіння хіджабу. (арк. 2 співбесіди від 31.10.2024 р. ) .

Згідно арк.4 співбесіди від 16.10.2024 року інцидентом, який трапився із позивачкою на Батьківщині, стало її затримання поліцейським через носіння хіджабу та оформлення штрафу у зв?язку з цією обставиною (арк. 4 співбесіди від 16.10.2024), водночас, жодних підтверджуючих фактів чи документів щодо вказаної обставини надано відповідачу не було.

У свою чергу, заявниця підтверджує, що не мала проблем із владою та законом на території Таджикистану, крім того у позивачки ніколи не виникали конфлікти з мешканцями Таджикистану, вона мала вільний доступ до державних установ, підприємств, лікарень, магазинів (акр. 8 співбесіди від 16.10.2024 р.)

Так судом встановлено, що 20.06.2024 президентом Республіки Таджикистан підписано Закон «Про впорядкування урочистостей та обрядів», яким, зокрема визначено заборона на ввезення, продаж та пропаганду одягу, що є чужим для національної культури і носіння зазначеного одягу в громадських місцях.

Так, випадки непрямої дискримінації, що проявлялась у забороні публічного носіння одягу, який закривав обличчя, були предметом розгляду в справах «Дакір проти Бельгії» (заява № 4619/12; рішення від 11.07.17 р.) та «Белкасемі і Оуссар проти Бельгії» (заява № 37798/13; рішення від 11.07.17 р.), у яких Суд встановив відсутність порушення. Зокрема у справі «Белкасемі і Оуссар проти Бельгії» Суд зробив висновок, що турбота про забезпечення поваги до мінімальних гарантій життя в суспільстві може розглядатися як елемент «захисту прав і свобод інших» і що заборона була виправданою в принципі лише тією мірою, якою вона прагнули гарантувати умови «спільного проживання». Йдеться про захист умов взаємодії між окремими особами, які для держави є важливими для забезпечення функціонування демократичного суспільства. Таким чином, питання про те, чи буде вуаль, що закриває обличчя, прийнятою в бельгійській публічній сфері, було вибором суспільства.

Відтак, заборона носіння хіджаба у країні громадянської належності не є безумовною підставою для визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту з огляду на те, що Таджикистан є державою, в якій переважна більшість населення сповідує іслам та через відсутність обґрунтування з боку позивача, що подібна заборона спрямована саме проти певної релігійної групи.

З матеріалів справи вбачається, що з країни національної приналежності позивач вибув до рф в 2011р., а позивачка в вересні 2021р. де проживали до грудня 2021 року, де жодних переслідувань не зазнавали та згодом в грудні 2021 року вибули до Стамбулу - Туреччини де проживали до вересня 2024. Надалі 02.09.2024 року вибули до України та лише 10.10.2024 року звернулися із заявами про визнання біженцями або особами що потребують додаткового захисту .

Стосовно вищенаведеного, суд зазначає, що у відповідності до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 у справі № 820/1502/17, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

У постанові від 24.01.2020 у справі № 420/2921/19 Верховний Суд підкреслив, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача і вказує на те, що дане звернення до міграційного органу обумовлене потребою у легалізації на території України.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що факт тривалого зволікання із зверненням за захистом України ставить під сумнів реальність загрози життю позивачів та вказує на те, що дане звернення із заявами обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Крім того , як вбачається з матеріалів міграційної справи позивача -1 , а саме арк. 5-7 анкети від 11.10.2024, арк. 5, 12, 16 співбесіди від 15.10.2024 та матеріалів міграційної справи позивача - 2, а саме арк. 1, 5 анкети від 11.10.2024, арк. 5, 9 співбесіди від 16.10.2024 р. позивачі підтвердили, що перебуваючи легально в Туреччині на підставі посвідок на тимчасове проживання строком дії до лютого 2025 року, впродовж 2021-2024 років не зажадали отримати міжнародний захист, та з міркувань фінансового характеру прибули до України.

Наведені обставини свідчать про те, що позивачі не тікають від небезпеки, а лише обирають для себе більш привабливіше місце для проживання, а до міграційної служби звернулися не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Також суд приймає до уваги ту обставину, що перебуваючи на території Туреччини в період 2023 та 2024 років позивачка діючи в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_14 безперешкодно отримала на них паспорти Республіки Таджикистан що свідчить про те, що вона вільно користується захистом країни своєї громадянської приналежності, а також те, що держава, громадянином якої є позивачка, забезпечує її права як громадянки, вона користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно приймає захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту.

В аспекті наведеного суд враховує, що пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати, як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Підсумовуючи наведене можна дійти висновку, що обставина безперешкодного отримання позивачкою паспортних документів на її неповнолітніх дітей свідчить про відсутність утисків з боку представників державних органів країни громадської належності відносно неї та її неповнолітніх дітей.

При цьому суд відхиляє досвід позивачів про на не врахування інформацію по країні походження, яка підтверджує наявність у позивачів цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Республіки Таджикистан , оскільки до Висновків ГУ ДМС України в Одеській області від 09.12.2024 надані додатки до рекомендаційної пропозиції , відповідно до яких при складанні Висновки ГУ ДМС України в Одеській області була врахована інформація по країні походження, більше того інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 06 серпня 2020 року по справі № 420/3327/19, від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2595/17.

Таким чином суд погоджується із висновком відповідача про відсутність умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, оскільки матеріалами справи та фактичними обставинами справи не підтверджується переслідувань позивачів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; або обставин/фактів побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішень Державної міграційної служби України від 31.12.2024 № 114-24, яким ОСОБА_1 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та від 31.12.2024 р. №193-24, яким ОСОБА_2 , що діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У контексті оцінки інших доводів сторін звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

VII. Висновок суду.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оскільки в межах розгляду даної справи судом не встановлено, а позивачем не надано доказів на підтвердження порушення прав в межах заявлених вимог, тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

VIII. Розподіл судових витрат.

Оскільки судом відмовлено у задоволені позовних вимог, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 8 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

вирішив:

У задоволені позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) які діють в власних інітересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд.9, м. Київ, 01001, ) про визнання протиправними та скасування рішень - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.А. Дубровна

.