Справа № 620/13171/24
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Епель О.В., Файдюка В.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області в якому просив:

- податкове повідомлення-рішення №7395/Ж10/25-01-24-05 від 06.05.2024, згідно якого за ненадання декларації донараховано суму податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у сумі 11291,46 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2822,87 грн;

- податкове повідомлення-рішення №7394/Ж10/25-01-24-05 від 06.05.2024, згідно якого донараховано військовий збір у розмірі 3387,44 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 846,86 грн.

- податкове повідомлення-рішення №7397/Ж10/25-01-24-05 від 06.05.2024, згідно якого застосовано штрафну санкцію у розмірі 340 грн;

- податкову вимогу форми «Ф» № 0-2501 від 15.07.2024 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року адміністративний позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування. Крім того, позивачем було заявлено клопотання про стягнення з відповідача судових витрат на правничу допомогу понесених в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.03.1995 (а.с.43).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17.05.2017 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.42).

Позивач отримав спадщину за заповітом, що складається із земельної ділянки площею 2,1485 га, земельної ділянки площею 2,2624 га, земельної ділянки площею 0,4028 га, земельної ділянки площею 2,8445 га, земельної ділянки площею 0,7963 га, земельної ділянки площею 0,3965 га та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28-41).

На підставі наказу Головного управління ДПС у Чернігівській області від 23.02.2024 №134-п було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 (а.с.59).

За результатами перевірки було складено акт від 10.04.2024 №5118/Ж5/25-01-24-05/, яким встановлені порушення позивачем підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49, пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу, а саме неподання до Чернігівської ДПІ Головного управління ДПС у Чернігівській області податкової декларації про майновий стан і доходи за 2018 рік; підпункту 164.2.10 пункту 164.2 статті 164, підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168, підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу, а саме позивач не включив суму доходу від отриманого дарунку за ознакою доходу "114" в сумі 225 829,11 грн до загального річного оподатковуваного доходу та не сплатив податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб за період, що перевірявся, на суму 11291,46 грн та військового збору за період, що перевірявся, на суму 3387,44 грн (а.с.13-20).

Вказаний акт був направлений позивачу поштою, проте повернувся до контролюючого органу з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою" (а.с.21).

На підставі акту було винесено податкові повідомлення-рішення: від 06.05.2024 №7395/Ж10/25-01-24-05 на суму 141114,33 грн (а.с.22); від 06.05.2024 №7394/Ж10/25-01-24-05 на суму 4234,30 грн (а.с.23); від 06.05.2024 №7397/Ж10/25-01-24-05 на суму 340 грн (а.с.24).

Вказані податкові повідомлення-рішення позивач отримав 14.05.2024, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.25).

Головним управлінням ДПС у Чернігівській області 15.07.2024 винесено податкову вимогу форми "Ф" №0-2501 на суму 20 411,42 грн (а.с. 26), яка отримана позивачем 23.07.2024 (а.с.27).

Не погоджуючись із вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями та податковою вимогою, позивач звернувся з відповідним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Підпунктом 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 ПК України встановлено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.

Згідно з пунктом 179.1 статті 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 168.2.1 пункту 168.2 статті 168 ПК України платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов`язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

До загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема, дохід у вигляді вартості успадкованого чи отриманого у дарунок майна у межах, що оподатковується згідно з цим розділом (підпункт 164.2.10 пункту 164.2 статті 164 ПК України).

Стаття 174 ПК України встановлює оподаткування доходу, отриманого платником податку в результаті прийняття ним у спадщину чи дарунок коштів, майна, майнових чи немайнових прав.

Згідно з пунктом 174.1 статті 174 ПК України об`єкти спадщини платника податку поділяються з метою оподаткування на: об`єкт нерухомості, неподільний об`єкт незавершеного будівництва/майбутній об`єкт нерухомості, подільний об`єкт незавершеного будівництва; об`єкт рухомого майна, зокрема; об`єкт комерційної власності, а саме: цінні папери (крім депозитного (ощадного), іпотечного сертифіката), корпоративне право, власність на об`єкт бізнесу як такий, тобто власність на єдиний майновий комплекс, інтелектуальна (промислова) власність або право на отримання доходу від неї, майнові та немайнові права; сума страхового відшкодування (страхових виплат) за страховими договорами, а також сума, що зберігається відповідно на пенсійному депозитному рахунку, накопичувальному пенсійному рахунку, індивідуальному пенсійному рахунку спадкодавця - учасника накопичувальної системи пенсійного забезпечення; готівка або кошти, що зберігаються на рахунках/електронних гаманцях спадкодавця, відкритих у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг/емітентах електронних грошей, депозитні, ощадні, іпотечні сертифікати, сертифікати фонду операцій з нерухомістю.

Підпунктом 174.2.1. пункту 174.2 статті 174 ПК України визначено об`єкти спадщини, які оподатковуються за нульовою ставкою, зокрема, об`єкти спадщини, що успадковується членами сім`ї спадкодавця першого та другого ступенів споріднення.

Відповідно до підпункту 174.2.2 пункту 174.2 статті 174 ПК України, об`єкти спадщини оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не зазначені у підпункті 174.2.1 цього пункту.

Пункт 167.2. статті 167 ПК України передбачає, що ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Законом №71-VІІІ від 28.12.2014 року внесені зміни в ПК України, відповідно до яких до підрозділу 10 розділу ХХ ПКУ внесена стаття 16-1, якою визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст. 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Судом встановлено, що позивач отримав спадщину за заповітом, що складається із земельної ділянки площею 2,1485 га, земельної ділянки площею 2,2624 га, земельної ділянки площею 0,4028 га, земельної ділянки площею 2,8445 га, земельної ділянки площею 0,7963 га, земельної ділянки площею 0,3965 га та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.28- 41).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21.03.1995 (а.с.43).

Згідно з підпунктом 14.1.263 пункту 14.1 статті 14 ПК України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV цього Кодексу вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені.

Отже позивач отримав спадщину від батька ОСОБА_2 , який є членом його сім`ї першого ступеня споріднення

На підставі вказаних норм ПК України суд вважає, що у позивача відсутній обов`язок щодо подання податкової декларації про майновий стан та доходи за 2018 рік та, відповідно, щодо сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору, відповідно нарахування позивачу штрафної санкції за неподання декларації, нарахування грошового зобов`язання за податком на доходи фізичних осіб, військового збору є також протиправним.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про невідповідність оскаржуваних податкових повідомлень - рішень від 06.05.2024 №7395/Ж10/25-01-24-05 на суму 141114,33 грн, від 06.05.2024 №7394/Ж10/25-01-24-05 на суму 4234,30 грн, від 06.05.2024 №7397/Ж10/25-01-24-05 на суму 340 грн, винесених Головним управлінням ДПС у Чернігівській області, як актів індивідуальної дії критеріям законності, обґрунтованості, пропорційності, що є підставою для визнання їх протиправними та скасування.

Позовна вимога щодо визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Чернігівській області від 15.07.2024 за формою «Ф» №0-2501 на суму 20 411,42 грн також підлягає задоволенню, оскільки винесена на підставі податкових повідомлень - рішень, які судом визнані протиправними та скасовані.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).

Таким чином, послуги зі складання позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг є різновидом правової допомоги, витрати на яку включаються до складу судових витрат.

За змістом статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, установлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Також, за змістом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмету спору.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.01.2014 (справа «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними й неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Відповідно до наданих суду документів витрати на професійну правничу допомогу становлять 10000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: договір про надання правничої допомоги №33/24 від 232.08.2024; детальний опис робіт (наданих послуг); квитанцію до прибуткового касового ордера від 01.10.2024; рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затверджені рішенням Ради адвокатів Чернігівської області від 17.03.2023 №119, ордер на надання правничої (правової) допомоги (а.с.44-47).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції що витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 4500,00 грн. є співмірними із складністю справи та об`ємом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт та їх обсягом, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у вказаному розмірі.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Стосовно клопотання представника позивача про стягнення з апелянта судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 року у справі № 810/2760/17, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

У додатковій постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року по справі №926/1795/18 зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на певних критеріях, які суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Судом встановлено, що 23.08.2024 між позивачем та адвокатом Прокоф`євим Б.І. було укладено договір про надання правничої (правової) допомоги №33/24, за умовами якого адвокат зобов`язувався надати клієнту правничу допомогу в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

12.05.2025 між сторонами була підписана Додаткова угода №1, в якій сторони погодили послуги з правничої допомоги в Шостому апеляційному адміністративному суді в розмірі 4000,00 грн. Крім того, на підтвердження понесення вказаних витрат, представником позивачем було надано квитанцію до прибуткового касового ордера від 12.05.2025.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Проаналізувавши розрахунок та надані докази на підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правової (професійної правничої) допомоги, враховуючи заперечення відповідача, критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат під час розгляду апеляційної скарги колегія суддів, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн., понесені позивачем, є документально підтвердженими, обґрунтованими та співмірними зі складністю цієї справи, значенням справи для учасників процесу, наданим адвокатом обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру, а тому, такі витрати слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року - без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (, адреса: 14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11), витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000 (дві тисячі гривень) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя О.В.Епель

суддя В.В.Файдюк