Справа № 300/8311/24
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 300/8311/24 пров. № А/857/1948/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Запотічного І.І.

Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Боршовський Т.І.), ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Івано-Франківську 13 грудня 2024 року у справі № 300/8311/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - Управління), Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві просила: визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 17.09.2024 о/р № НОМЕР_1 /03-16; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, і виплачувати вказане підвищення починаючи з 06.08.2024, з урахуванням раніше виплачених сум; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 06.08.2024 перерахунок стажу роботи згідно статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час перебування у засланні з 02.01.1950 по 31.05.1957 на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років».

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 17.09.2024 (зареєстроване 18.09.2024 за № 23144/03-16) про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області здійснити з 01.09.2024 нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням уже виплачених сум за вказаний період. В решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має статус потерпілою від репресій, оскільки є дитиною репресованих осіб та народилася на засланні під час перебування таких репресованих осіб на засланні. Суд першої інстанції вказав, що розбіжність в нумерації статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», яка зазначена в рішенні Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської міської ради від 01.03.2007 № 43 та посвідченні реабілітованого серії Фв № 0251 від 09.03.2007, та пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років», які зазначені в пункті 2.13 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пов`язана із змінами законодавства, які внесені на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII. Також суд першої інстанції вказав, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованих осіб. Суд першої інстанції дійшов висновку, що при визначенні розміру підвищення до пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, необхідно застосовувати положення Закону № 1788-ХІІІ, а не Постанови № 654, а відтак позивач має право на підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком як особі, яка була примусово переселена як член сім`ї репресованих та згодом реабілітованих. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ефективним способом відновлення порушених прав позивача, також, буде зобов`язання ГУ ПФУ в Івано-Франківській області, в якого позивач перебуває на обліку та який виплачує пенсію, здійснити з 01.09.2024 (тобто з першого числа місяця, в якому позивач звернулася за перерахунком пенсії із заявою від 10.09.2024 з усіма необхідними документами, оскільки такі документи подані пенсійному органу до 15 числа включно) нарахування та виплату підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком, з урахуванням виплачених сум. У вимозі щодо перерахунку стажу роботи відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.12.2024 та відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що довідка про реабілітацію від 08.04.1992 №3/3-455-Р, яка долучена позивачкою до матеріалів справи, не містить інформації щодо неї, ОСОБА_2 , 1950 року народження, тобто, ця довідка не може бути взята до уваги при вирішенні справи. Скаржник вказує, що ця довідка була долучена до матеріалів позову і не долучалась при поданні заяви до Пенсійного фонду (до того ж ця довідка видана ОСОБА_3 ), що підтверджується переліком поданих документів в розписці - повідомленні до заяви ОСОБА_1 . Скаржник зазначає, що за принципом екстериторіальності та єдиної черги завдань, заява щодо встановлення надбавки до пенсії розглядалася на етапі призначення спеціалістами ГУ ПФУ в м. Києві, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не здійснювало розгляд заяви позивача від 10.09.2024, не приймало рішення про відмову у встановленні надбавки до пенсії, а тому, відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої в оскаржуваній частині, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині вимогам статті 242 КАС України відповідає частково.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя від 17.10.2024 № 5, до державної реєстрації 17.07.1977 шлюбу прізвище ОСОБА_1 було « ОСОБА_4 » (а.с.17).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05.01.1950, ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в Лазовському районі Хабаровського краю, є дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.16).

Згідно з копією довідки Управління внутрішніх справ виконавчого комітету Івано-Франківської області від 08.04.1992 № 3/3-455-Р, встановлено, що батьки ОСОБА_2 виселені із міста Станіславів на спецпоселення в Лазовський район Хабаровського краю з конфіскацією майна, звільнені зі спецпоселення в червні 1957 року. Зазначені в довідці від 08.04.1992 № 3/3-455-Р особи реабілітовані та підпадають під дію Закону УССР від 17.04.1991 «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (а.с. 18).

Відповідно до витягу з рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської міської ради від 01.03.2007 № 43, ОСОБА_1 визнано реабілітованою відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», і надано їй пільги, передбачені даним законом, рішеннями міської та обласної рад. Видано посвідчення реабілітованого (а.с.19).

09.03.2007 ОСОБА_1 видано посвідчення серії НОМЕР_3 , відповідно до якого надано права на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та рішенням Івано-Франківської обласної ради від 14.09.2004 № 478-12/2004 «Про надання пільг реабілітованим громадянам» (а.с.14).

06.08.2024 ОСОБА_1 звернулася у Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявами про перерахунок стажу роботи згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» та про перерахунок пенсії згідно із Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій» з виплатою надбавки до пенсії в розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком (а.с.20, 21).

За результатом розгляду таких заяв від 06.08.2024, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом № 7387-6034/А-02/8-0900/24 від 29.08.2024 відмовило ОСОБА_1 в проведені перерахунку пенсії та повідомило про відсутність в матеріалах пенсійної справи документів, які підтверджують статус реабілітованого (а.с.22-23).

10.09.2024 ОСОБА_1 звернулася через веб-портал до Пенсійного фонду України із заявою про перерахунок пенсії, до якого долучено копію витягу з рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської міської ради від 01.03.2007 № 43 та копію посвідчення серії НОМЕР_3 від 09.03.2007 (а.с.24-25).

За результатом розгляду заяви від 10.09.2024 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняло рішення від 17.09.2024 (зареєстроване 18.09.2024 за № 23144/03-16) про відмову ОСОБА_1 в перерахунку пенсії зазначивши, що згідно з пунктом 2.13 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів, а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, виданих на підставі встановленого факту переселення. Оскільки позивач до заяви від 10.09.2024 долучила посвідчення реабілітованого, яке видане для пільг реабілітованого відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», відсутні підстави для встановлення надбавки до пенсії згідно пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.27).

Про вказане рішення ОСОБА_1 повідомлена листом Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області № 0900-0209-8/50603 від 20.09.2024 (а.с.26).

Вважаючи таке рішення неправомірним, а відмову у перерахунку пенсії протиправною, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 17.04.1991 № 962-XII, (назва в редакції Закону № 2325-VIII від 13.03.2018) (далі - Закон № 962-XII).

Відповідно до положень статті 1-1 Закону № 962-XII репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями статті 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Статтею 2 Закону № 962-XII формою репресії визнано вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася в Лазовському районі Хабаровського краю, тобто під час перебування її батьків на засланні.

Згідно з інформацією з витягу з рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської міської ради від 01.03.2007 № 43, ОСОБА_1 визнана реабілітованою відповідно до статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», і надано їй пільги, передбачені даним законом, рішеннями міської та обласної рад.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 09.03.2007, ОСОБА_1 надано права на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та рішенням Івано-Франківської обласної ради від 14.09.2004 № 478-12/2004 «Про надання пільг реабілітованим громадянам».

Заперечуючи щодо мотивів рішення суду першої інстанції, скаржник вказує, що довідка про реабілітацію від 08.04.1992 №3/3-455-Р, яка долучена позивачкою до матеріалів справи, не містить інформації щодо неї, ОСОБА_2 , 1950 року народження, тобто, ця довідка не може бути взята до уваги при вирішенні справи.

Такі аргументи скаржника суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на таке.

Довідка про реабілітацію від 08.04.1992 №3/3-455-Р, яка долучена позивачкою до матеріалів справи, містить інформацію щодо батьків ОСОБА_2 та дає можливість встановити такі факти як: перебування батьків позивача на засланні в період з 05.08.1949 по червень 1957 року; місце заслання - Лазовський район Хабаровського краю Російської РФСР.

Згідно з копією свідоцтва про народження від 05.01.1950, позивач народилася під час перебування її батьків на засланні в межах період з 05.08.1949 по червень 1957 року. При цьому, зазначене в копії свідоцтва про народження від 05.01.1950 місце народження позивача відповідає місцю засланню батьків позивача - Лазовський район Хабаровського краю (а.с.16).

Отже, вказані документи підтверджують те, що ОСОБА_2 є членом сім' (дитиною) репресованих осіб та народилася на засланні під час перебування таких репресованих осіб на засланні.

Відповідно до пункту 2.13 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається посвідчення реабілітованого. Для реабілітованих осіб, потерпілих від репресій, зазначених в пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, прийняття рішення Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської міської ради від 01.03.2007 № 43 та видача позивачу посвідчення реабілітованого від 09.03.2007 здійснено на підставі положень Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», чинного до внесення змін на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII.

Розбіжність в нумерації статті 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», яка зазначена в рішенні Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Івано-Франківської міської ради від 01.03.2007 № 43 та посвідченні реабілітованого серії НОМЕР_3 від 09.03.2007, та пунктах 5-7 статті 2 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років», які зазначені в пункті 2.13 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пов`язана із змінами законодавства, які внесені на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII.

До того ж в посвідченні реабілітованого від 09.03.2007 зазначено про безстроковість такого посвідчення, що виключає можливість внесення змін до такого посвідчення у зв`язку із зміною законодавства на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018 № 2325-VIII.

Щодо аргументів апелянта про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити встановлення надбавки до пенсії позивачу, то суд апеляційної інстанції зауважує, що запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1 заява про перерахунок пенсії, подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.2 розділу ІV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3 розділу ІV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Згідно з пунктом 4.10 розділу ІV Порядку №22-1 після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Аналізуючи зазначені норми Порядку №22-1, суд апеляційної інстанції зазначає, що сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що який розглядатиме по суті заяву, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території; після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії; виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання/перебування особи.

З матеріалів справи встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, рішенням якого позивачу відмовлено у перерахунку пенсії.

Згідно із частиною другою статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, дії зобов`язального характеру щодо перерахунку позивачу пенсії має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що розглядав відповідні документи, яким у даному випадку є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, а відтак судом першої інстанції не правильно визначено орган пенсійного фонду на якого покладено обов`язок здійснити з 01.09.2024 нарахування позивачу підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням уже виплачених сум за вказаний період, у зв`язку із чим слід вийти за межі позовних вимог з метою ефективного захисту прав позивача.

Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області не здійснювало розгляду досліджуваної судом заяви позивача, не приймало рішення про відмову у перерахунку пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для задоволення щодо нього позовних вимог зобов`язального характеру про здійснення спірних пенсійних нарахувань.

Водночас, за наслідком проведених на виконання судового рішення Головним управління Пенсійного фонду України в м. Києві нарахувань, виплату позивачу підвищення до пенсії, як це правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням уже виплачених сум за вказаний період має проводити орган за місцем перебування позивача на обліку, отже Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, отже рішення суду в цій частині відповідає фактичним обставинам справи та повноваженням пенсійного органу.

Наведена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 07.05.2024 у справі №460/38580/22, від 08.02.2024 у справі №500/1216/23, від 18.09.2024 у справі №240/6201/23 в частині розглядуваного питання.

Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, з урахуванням предмета спору, зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію у такій категорії справ, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що орган Пенсійного фонду України протиправно відмовив позивачу у нарахуванні підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як члену сім`ї репресованої особи, яку у подальшому було реабілітовано, що стало наслідком порушення прав та інтересів позивача які підлягають захисту в судовому порядку.

Оскільки в силу приписів ст.308 КАС України сторони не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції, в оскаржуваній частині рішення частково неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід скасувати частково, задовольнивши в цій частині вимоги частково.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року у справі № 300/8311/24 скасувати в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити з 01.09.2024 нарахування ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням уже виплачених сум за вказаний період та в цій частині в позові відмовити.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити з 01.09.2024 нарахування ОСОБА_1 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з урахуванням уже виплачених сум за вказаний період.

В решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2024 року у справі № 300/8311/24 в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. І. Шинкар
судді І. І. Запотічний
І. М. Обрізко