Справа № 460/10468/25
Суддя: Н.В. Друзенко
Дата ухвалення: 2025-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2025 року м. Рівне №460/10468/25

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами письмового провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення від 13.06.2025 №95 щодо відмови у призначенні пенсії; зобов`язання зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 11.10.1991 по 20.01.1993, з 05.10.2004 по 04.01.2005, з 01.05.2005 по 28.04.2006, з 02.04.2007 по 31.01.2009, з 17.03.2009 по 26.02.2010, з 06.07.2010 по 27.08.2010, з 01.09.2010 по 03.06.2011, з 04.09.2013 по 11.03.2014, з 12.03.2014 по 12.01.2015, з 13.01.2015 по 09.12.2015, з 01.08.2016 по 09.01.2017, з 01.06.2017 по 01.10.2018, а також показники заробітної плати згідно довідки про заробітну плату від 21.07.2010 (за період з травня 2005 року по квітень 2006 року), видану ЗАО «СУ-10 Фундаментстрой», довідки про заробітну плату від 31.01.2009 (за період з квітня 2007 року по жовтень 2008 року), видану ООО «Стройинвестспорт», довідок про заробітну плату від 04.03.2014 (за період з березня 2009 року по листопад 2010 року), від 03.03.2014 (за період з вересня по грудень 2013 року), від 12.01.2015 (за 2014 рік), від 20.01.2016 (за період з січня по жовтень 2015 року), від 31.12.2016 (за період з серпня по грудень 2016 року), виданих ООО «Полиграф-Строй», довідки про заробітну плату №ЛД00-000001 від 06.06.2019 (за період з червня 2017 року по жовтень 2018 року), видану ООО ГК «Лидеринвест», до заробітної плати, що береться до розрахунку пенсії; зобов`язання призначити пенсію за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 12.04.2025 та провести відповідні виплати.

Ухвалою суду від 19.06.2025 позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою суду від 24.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Позивач в обґрунтування позову зазначає, що звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії по віку, однак йому було відмовлено з підстав недостатнього страхового стажу. Вважає, що до страхового стажу підлягають врахуванню періоди з 11.10.1991 по 20.01.1993, з 05.10.2004 по 04.01.2005, з 01.05.2005 по 28.04.2006, з 02.04.2007 по 31.01.2009, з 17.03.2009 по 26.02.2010, з 06.07.2010 по 27.08.2010, з 01.09.2010 по 03.06.2011, з 04.09.2013 по 11.03.2014, з 12.03.2014 по 12.01.2015, з 13.01.2015 по 09.12.2015, з 01.08.2016 по 09.01.2017, з 01.06.2017 по 01.10.2018, а також показники заробітної плати відповідно до наданих довідок. Просить суд позов задовольнити повністю.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідженням письмових доказів, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.06.2025 звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 13.06.2025 №95 у призначенні пенсії відмовлено через відсутність необхідного страхового стажу 32 роки.

У вказаному рішенні зазначено наступне. Вік заявника 60 років 1 місяць 24 дні. Страховий стаж особи становить 23 роки 4 місяці 6 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

за доданими документами до страхового стажу не зарахований період трудової діяльності з 11.10.1991 по 20.01.1993 згідно записів №22-24 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 09.07.1982, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог пункту 2.15 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній запис про реорганізацію (назва підприємства при зарахуванні на роботу не відповідає назві на печатці при звільненні). Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, пунктом 2.15 передбачено, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим рядком робиться відповідний запис, у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер;

за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди ведення підприємницької діяльності згідно довідки Державної податкової служби №3757/ АП/13-01-55-01-08 від 23.04.2025 з 05.10.2004 по 04.01.2005, оскільки в індивідуальному реєстрі застрахованих осіб даних системи персоніфікованого обліку відсутні відомості про нараховані та сплачені суми внесків. Періоди здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування з 01.07.2000 підтверджується даними персоніфікованого обліку за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за загальною системою оподаткування до 01.07.2000 зараховуються до страхового стажу за умови надання документів про сплату страхових внесків, а з 01.07.2000 підтверджується даними системи персоніфікованого обліку;

до страхового стажу не зараховані періоди роботи з 01.05.2005 по 01.10.2018 згідно записів трудової книжки НОМЕР_2 дата заповнення 01.05.2005, оскільки трудова діяльність проходила на території російської федерації. З 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) та Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначається, зокрема, пенсія за віком.

Частиною першою статті 26 Закону №1058-IV регламентовано, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років, з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років, з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років, починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , отже, достатній страховий стаж для призначення пенсії має становити не менше 32 років.

Рішенням відповідача від 13.06.2025 №95 у призначенні пенсії відмовлено через відсутність необхідного страхового стажу 32 роки, оскільки визначено, що страховий стаж позивача становить 23 роки 4 місяці 6 днів. Цим же рішенням відмовлено у зарахуванні до страхового стажу періоду трудової діяльності з 11.10.1991 по 20.01.1993, періоду ведення підприємницької діяльності з 05.10.2004 по 04.01.2005 та періоду роботи на території російської федерації з 01.05.2005 по 01.10.2018.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом. До 01.01.2004 стаж підтверджується документально, в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

В період до 01 січня 2004 року обчислення трудового стажу здійснювалося згідно зі статтями 56-63 Закону №1788-ХІІ.

Згідно з статтею 56 Закону №1788-ХІІ до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, який підтверджує наявний трудовий стаж, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 62 Закону №1788-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637: довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Системний аналіз наведених норм доводить, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів.

Так, позивачу до страхового стажу не зараховано період трудової діяльності з 11.10.1991 по 20.01.1993 з тих підстав, що згідно записів №22-24 трудової книжки серії НОМЕР_1 дата заповнення 09.07.1982, оскільки записи до трудової книжки внесені з порушенням вимог пункту 2.15 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, а саме: відсутній запис про реорганізацію (назва підприємства при зарахуванні на роботу не відповідає назві на печатці при звільненні). Згідно Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993, пунктом 2.15 передбачено, якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим рядком робиться відповідний запис, у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Суд звертає увагу, що відповідачем безпідставно здійснено покликання на норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), оскільки спірний період стосується з 11.10.1991 по 20.01.1993 під час якого ще були чинними норми Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях №162, яка затверджена 20.07.1974, зі змінами від 19.10.1990 (далі - Інструкція №162).

Пунктом 1.4 Інструкції №162 визначалося, що питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР та ВЦСПС від 06.09.1973 №656 «Про трудові книжки працівників та службовців» (далі - Порядок №656) та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 1 Порядку №656 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

Пунктом 18 Порядку №656 передбачено, що відповідальність за організацію робіт з ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, що призначається наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання та видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а у передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відповідно до записів трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 щодо спірного періоду, судом встановлено таке:

запис №22 11.10.1991 прийнятий мулярем 4 розряду на Мале підприємство «Шахтобудівельник» Червоноград, Львівська область (в порядку переведення згідно з попереднім записом №21) на підставі наказу №12-к від 11.10.1991;

запис №23 16.11.1992 звільнити з роботи по переводу в ШБУ тресту «Укрзападуглестрой» (наявна печатка, наказ відсутній);

запис №23 16.11.1992 перевести слюсарем-монтажником 5 розряду на підставі наказу №36-к від 16.11.1992;

запис №24 20.01.1993 звільнити з роботи по переводу в Шахтомонтажне управління тресту «Укрзахідвуглебуд» на підставі наказу №2-к від 20.01.1993 (наявна печатка МП «Шахтобудівельник» та підпис уповноваженої особи).

Встановлені обставини свідчать на користь висновку про те, що запис №23 про звільнення позивача 16.11.1992 з роботи по переводу в ШБУ тресту «Укрзападуглестрой» здійснений помилково, оскільки відсутній наказ на підставі якого його вчинено. Натомість, на підставі наказу №36-к від 16.11.1992 позивача 16.11.1992 було переведено слюсарем-монтажником 5 розряду в межах Малого підприємства «Шахтобудівельник» (дійсний запис №23), а 20.01.1993 звільнено з роботи з Малого підприємства «Шахтобудівельник» (запис №24).

Разом з тим, обов`язок щодо внесення записів до трудової книжки покладається на роботодавців, що виключає провину особи, яка бажає призначити пенсію, у недоліках таких записів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07.02.2018, справа №275/615/17.

Крім того, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 «Про трудові книжки» працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 у справі №677/277/17.

Верховним Судом в постанові від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Відповідальність за ведення трудової книжки покладається на підприємство, відтак, заповнення неналежне оформлення граф трудової книжки не може бути підставою для виключення певних періодів роботи зі страхового стажу позивача.

Позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження його трудового стажу.

Отже, записом №24 засвідчено, що 20.01.1993 позивач був звільнений з роботи з даного підприємства, про що було проставлено печатку саме Малого підприємства «Шахтобудівельник». При цьому, у період з 11.10.1991 по 20.01.1993 Мале підприємство «Шахтобудівельник» не змінювало свою назву та не було реорганізоване (запис про зміну назви чи реорганізацію дійсно відсутній), оскільки назва цього підприємства при прийнятті 11.10.1991 позивача на роботу та при звільненні 20.01.1993 однакова Мале підприємство «Шахтобудівельник»

Враховуючи вищенаведене, висновок відповідача наведений у спірному рішенні не відповідає дійсним обставинам справи.

Отже, період роботи з 11.10.1991 по 20.01.1993, що становить 1 рік 3 місяці 10 днів, має бути зарахований до страхового стажу позивача.

Щодо періоду ведення підприємницької діяльності з 05.10.2004 по 04.01.2005, суд зазначає наступне.

Відповідачем вказаний період не зарахований відповідно до довідки Державної податкової служби №3757/АП/13-01-55-01-08 від 23.04.2025, оскільки в індивідуальному реєстрі застрахованих осіб даних системи персоніфікованого обліку відсутні відомості про нараховані та сплачені суми внесків.

У статті 1 Закону №1058-IV, яка містить визначення термінів, що у ньому вживаються, зазначено: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; мінімальний страховий внесок - сума коштів, що визначається розрахунково як добуток розміру мінімальної заробітної плати і розміру єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, встановлених законом, на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід); пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік) - організація та ведення обліку відомостей про застраховану особу, що здійснюється відповідно до законодавства і використовується в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування в установленому законодавством порядку; роботодавець - власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання; фізична особа, яка використовує працю найманих працівників (у тому числі іноземців, які на законних підставах працюють за наймом в Україні); власник розташованого в Україні іноземного підприємства, установи, організації (у тому числі міжнародної), філії та представництва, який використовує працю найманих працівників, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За правилами статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 частини 1 статті 14 Закону №1058-IV встановлено, що cтрахувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону.

Згідно із частиною 1 статті 20 Закону №1058-IV cтрахові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регламентовано приписами статті 21 Закону №1058-IV.

Персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування (частина 1 статті 21 Закону №1058-IV).

У відповідності до приписів частина 5 статті 21 Закону №1058-IV центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування надають Пенсійному фонду інформацію для ведення персоніфікованого обліку в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та Пенсійним фондом за погодженням з фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відомості про фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, подаються безпосередньо зазначеними особами.

Згідно з підпункту 3 підпункту 3-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Відповідно до статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» №727/98 від 03.07.1998, спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, зокрема, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Відповідно до розділу II пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058-IV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005, період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення зміни до пункту 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній» №793 від 03.10.2018 внесено зміни до п. 4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, пункт 4 доповнено абзацом наступного змісту: Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Таким чином, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сам лише факт сплати за такий період внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (єдиного соціального внеску) незалежно від їх розміру.

Отже, до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності за таких умов: зокрема з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.

Судом встановлено, що Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №433736 підтверджується, що 05.10.2004 здійснено державну реєстрацію позивача як ФОП.

Так, відповідно до довідки Державної податкової служби у Львівській області №3757/АП/13-01-55-01-08 від 23.04.2025 судом встановлено, що позивач перебував на податковому обліку як фізична особа-підприємець з 05.10.2004 по 04.01.2005. У 2004 році було сплачено єдиний податок 360,00 грн.

Сплата позивачем єдиного податку, а також страхового збору підприємця (Пенсійний Фонд м.Червоноград) у 2004 році (за період з 05.10.2004 по 04.01.2005) підтверджується наявними в матеріалах справи копіями квитанцій (а.с.64).

Крім цього, в матеріалах справи наявне Свідоцтво про сплату єдиного податку серії Б №117558 з 01 жовтня 2004 року з терміном дії свідоцтва на 2004 рік.

04.01.2005 позивач знятий з обліку платника податків, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.66).

Відсутність даних про сплату страхових внесків (єдиного внеску) сама по собі не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу періоду зайняття позивачем підприємницькою діяльністю, оскільки така інформація відсутня не з вини позивача, тобто у зв`язку з обставинами, що не залежали від його волі і на які він не міг вплинути.

В свою чергу, матеріалами справи достеменно підтверджено, що у спірний період позивач сплатив єдиний податок 360,00 грн (по 120,00 грн за кожен із трьох місяців), що підтверджується не тільки квитанціями, а й листом податкового органу та свідоцтвом про сплату єдиного податку.

Оскільки, належними доказами підтверджується сплата позивачем належних платежів у вищевказаний період, тому не зарахування до страхового стажу здійснення підприємницької діяльності через відсутність даних про сплату страхових внесків до ПФУ суд вважає протиправним.

Крім того, суд зазначає, що дії відповідача при відмові у зарахуванні до страхового стажу позивача відповідного періоду зайняття підприємницькою діяльністю, є непропорційними заявленій легітимній меті, тому їх не можна вважати такими, які вчинені добросовісно та розсудливо.

За наведеного, суд дійшов висновку, що позивач має право на зарахування до страхового стажу періоду провадження підприємницької діяльності з 05.10.2004 по 04.01.2005 (3 місяці).

Щодо періоду роботи на території російської федерації з 01.05.2005 по 01.10.2018, суд враховує таке.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону №1058-IV визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 України стала учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від (далі Угода від 13.03.1992).

Постановою від 29.11.2022 №1328 Кабінет Міністрів України постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992 у м. Москві. Міністерству закордонних справ в установленому порядку повідомити депозитарію про вихід з Угоди, зазначеної в пункті 1 цієї постанови.

Вказана Угода припинилася через шість місяців з дня отримання депозитарієм повідомлення України про вихід з Угоди, що сталося не раніше, ніж 30.05.2023.

У Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних правовідносин.

Отож, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає врахуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача на території російської федерації, оскільки вказана Угода була чинною у такий період.

Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав в сфері пенсійного забезпечення від 13.03.1992, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди і членів їх сімей здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Статтею 5 Угоди від 13.03.1992 визначено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Приписами статті 6 Угоди від 13.03.1992 встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Положеннями статті 3 Угоди від 13.03.1992 також визначено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди від 13.03.1992 між Урядом України і Урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993 (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Частиною 2 статті 4 Угоди Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів від 15.04.1994, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російської федерації, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.

Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчислення. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно із законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Аналіз наведеного вказує на те, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди від 13.03.1992 (до її припинення) підлягає врахуванню при призначенні пенсії, а обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за такі періоди роботи.

Верховний Суд у постанові від 28 січня 2025 року у справі №620/3530/22 вказав, що не є підставою для відмови у зарахуванні спірного стажу роботи позивача до стажу, який враховується для призначення пенсії і припинення участі російської федерації в Угоді, адже такий стаж ним набутий до прийняття відповідних нормативних актів. Крім того, надана позивачем трудова книжка не може піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу лише з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації припинено співробітництво з країною-агресором.

Враховуючи наведене, колегія суддів у цій справі сформувала такий правовий висновок: відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду російської федерації та неможливість їх підтвердження не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком стажу роботи, набутого на підприємствах російської федерації, який підтверджений належними доказами, зокрема записами трудової книжки.

Згідно з записами №№1-20 трудової книжки серії НОМЕР_2 дата заповнення 01.05.2005, позивач працював на території російської федерації в ЗАО «СУ-10 Фундаментстрой», ООО «Стройинвестспорт», ООО «Полиграф-Строй», ООО ГК «Лидеринвест», а саме: з 01.05.2005 по 28.04.2006, з 02.04.2007 по 31.01.2009, з 17.03.2009 по 26.02.2010, з 06.07.2010 по 27.08.2010, з 01.09.2010 по 03.06.2011, з 04.09.2013 по 11.03.2014, з 12.03.2014 по 12.01.2015, з 13.01.2015 по 09.12.2015, з 01.08.2016 по 09.01.2017, з 01.06.2017 по 01.10.2018.

Також позивачем долучено дозволи на роботу, трудові договори за вказані спірні періоди.

У сукупності вищенаведеного, суд дійшов висновку, що Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, не зарахувавши до страхового стажу позивача вказані періоди його роботи, діяло не на підставі, не в межах та не у спосіб, визначені чинним законодавством.

Отже, вказані періоди роботи підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача, що становлять: з 01.05.2005 по 28.04.2006 - 11 місяців 28 днів, з 02.04.2007 по 31.01.2009 - 1 рік 9 місяців 30 днів, з 17.03.2009 по 26.02.2010 - 11 місяців 10 днів, з 06.07.2010 по 27.08.2010 - 1 місяць 22 дні, з 01.09.2010 по 03.06.2011 - 9 місяців 3 дні, з 04.09.2013 по 11.03.2014 - 6 місяців 8 днів, з 12.03.2014 по 12.01.2015 - 10 місяців 1 день, з 13.01.2015 по 09.12.2015 - 10 місяців 27 днів, з 01.08.2016 по 09.01.2017 - 5 місяців 9 днів, з 01.06.2017 по 01.10.2018 - 1 рік 4 місяці 1 день. Сукупно наведені періоди роботи в рф складають 8 років 8 місяців 19 днів.

У рішенні Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 13.06.2025 №95 зазначено про страховий стаж позивача як 23 роки 4 місяці 6 днів, що також підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком стажу за формою РС-право.

Таким чином, з урахуванням періодів, які протиправно не зараховані до страхового стажу позивача, що в загальному становлять 10 років 2 місяці 29 днів (період роботи з 11.10.1991 по 20.01.1993 - 1 рік 3 місяці 10 днів), період ведення підприємницької діяльності з 05.10.2004 по 04.01.2005 - 3 місяці та періоди роботи в рф - 8 років 8 місяців 19 днів), його страховий стаж становить 33 роки 7 місяців 5 днів, тобто більше 32 необхідних років.

Тобто, обов`язкова умова щодо наявності страхового стажу не менше 32 років є дотриманою.

Відповідно до статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, а саме пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Як встановлено судом, позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відтак 60 річного віку досягнув ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тому, вказана умова щодо досягнення необхідного віку є дотриманою.

За наведеного, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 13.06.2025 №95 є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку.

Оскільки, з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач звернувся 05.06.2025, то в даному випадку пенсія підлягає призначенню з 12.04.2025 - тобто з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, позаяк звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Пунктом 4.2. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

А за правилами пункту 4.10. розділу IV Порядку №22-1, після призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший вид електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем фактичного проживання особи, за місцезнаходженням установи виконання покарань, де відбуває покарання засуджений до позбавлення (обмеження) волі, для здійснення виплати пенсії.

Отже, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1 належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію є територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що необґрунтовано прийняв рішення про відмову у призначенні такої пенсії, тобто в даному випадку Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Така позиція суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 у справі №240/16372/23.

За наведеного, оскільки відповідачем протиправно не зараховано спірні періоди роботи до страхового стажу позивача, з метою ефективного захисту його прав, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для належного захисту порушеного права шляхом визнання протиправним та скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області та зобов`язання призначити йому пенсію з 12.04.2025, зарахувавши до страхового стажу спірні періоди.

Водночас, суд вважає передчасними вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести відповідні виплати, з врахуванням показників заробітної плати згідно довідки про заробітну плату від 21.07.2010 (за період з травня 2005 року по квітень 2006 року), видану ЗАО «СУ-10 Фундаментстрой», довідки про заробітну плату від 31.01.2009 (за період з квітня 2007 року по жовтень 2008 року), видану ООО «Стройинвестспорт», довідок про заробітну плату від 04.03.2014 (за період з березня 2009 року по листопад 2010 року), від 03.03.2014 (за період з вересня по грудень 2013 року), від 12.01.2015 (за 2014 рік), від 20.01.2016 (за період з січня по жовтень 2015 року), від 31.12.2016 (за період з серпня по грудень 2016 року), виданих ООО «Полиграф-Строй», довідки про заробітну плату №ЛД00-000001 від 06.06.2019 (за період з червня 2017 року по жовтень 2018 року), видану ООО ГК «Лидеринвест», до заробітної плати, що береться до розрахунку пенсії.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 13.06.2025 №95 позивачу відмовлено виключно у призначенні пенсії та у зарахуванні спірних періодів до страхового стажу. Однак, відповідач у цьому рішенні не вказував про відсутність підстав для врахування наведених позивачем довідок про заробітну плату за вказані періоди.

Право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (ст. 55 Конституції України). Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб факт порушення був обґрунтованим. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту є диспозитивним правом позивача. При цьому, підстави, з якими позивач пов`язує виникнення у нього права на звернення до суду і для задоволення його вимог, визначаються позивачем самостійно. Суд під час прийняття рішення вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються і яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (стаття 244 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на наведене, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних, а не можливість їх порушення в майбутньому.

Суд зауважує, що спору щодо врахування відповідачем наведених позивачем довідок про заробітну плату за вказані періоди на час звернення у цій справі до суду не існувало, відповідно, відсутні підстави вважати, що права позивача у зазначеній частині при призначенні пенсії будуть порушені.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У сукупності вищенаведеного, суд дійшов висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 13.06.2025 №95 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 з 12.04.2025 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до його страхового стажу період роботи з 11.10.1991 по 20.01.1993, період провадження підприємницької діяльності з 05.10.2004 по 04.01.2005 та періоди роботи на території російської федерації з 01.05.2005 по 28.04.2006, з 02.04.2007 по 31.01.2009, з 17.03.2009 по 26.02.2010, з 06.07.2010 по 27.08.2010, з 01.09.2010 по 03.06.2011, з 04.09.2013 по 11.03.2014, з 12.03.2014 по 12.01.2015, з 13.01.2015 по 09.12.2015, з 01.08.2016 по 09.01.2017, з 01.06.2017 по 01.10.2018.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 968,96 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 22 липня 2025 року

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Олександра Борисенка, буд. 7,м. Рівне,Рівненська обл.,33028, ЄДРПОУ/РНОКПП 21084076)

Суддя Н.В. Друзенко