Справа № 420/7768/25
Суддя: Бабенко Д.А.
Дата ухвалення: 2025-07-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7768/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бабенка Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін згідно зі ст.262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову в призначенні пенсії від 06.02.2025 року №35;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити ОСОБА_1 призначення та виплату пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30 січня 2025 року із зарахуванням до спеціального стажу період з 02.09.1988 року по 16.11.1992 року та з 11.10.2017 року по 31.07.2020 року в повному обсязі згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .

У позовній заяві вказано, що 30 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» що підтверджується копією заяви про призначення пенсії від 30.01.2025. Проте, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області, 06.02.2025 року за № 35 прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, яким відмовлено у призначенні пенсії, яка ґрунтувалась на тому, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається кабінетом Міністрів України, які станом на 1 квітня 2015 року набули не менше 25 років, до 01.01.2016 не менше 25 років в 6 місяців, до 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.

Як вказує позивач, у спірному рішенні зазначається, що страховий стаж позивачки становить 31 рік 11 місяців 12 днів, спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (станом на 11.10.2017) з врахуванням стати 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 25 років 28 днів.

Отже, за твердженням позивача, в призначенні пенсії за вислугу років відмовлено відповідно до пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутній спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років.

На переконання позивача, Рішення про відмову у призначенні пенсії від 06.02.2025 року №35 Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Так, за твердженням позивача, згідно із записами трудової книжки стаж роботи, який дає право на пенсію за вислугу років станом на 11.10.2017 року у ОСОБА_1 склав 30 років, що є достатнім для призначення пенсії за вислугу років.

У позові зауважено, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - при наявному спеціальному стажі діяльності не менше 25 років.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788- XII зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VHI, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Конституційний Суд України, приймаючи вказане рішення, виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного віку (для працівників, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України. Ці норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

На переконання позивача. з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачці пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом № 213-VIII та Законом № 911-VIII. Тобто, з 04 червня 2019 року при визначенні права на отримання пенсії за вислугу років необхідно виходити з наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років.

При цьому, в обгрунтування необхідності зарахування стажу роботи до вислуги років, набутого після 11.10.2017, позивач покликається на правові висновки Верховного Суду щодо врахування стажу до вислуги років на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, які викладені у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року по справі № 240/24/21.

Щодо обгрунтування зарахування до спеціального стажу періоду роботи позивачки на посаді старшої піонервожатої у період з 02.09.1988 до 16.11.1992 позивач покликається на висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 12.03.2019 у справі №647/514/17.

Ухвалою суду від 24.03.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом надання до суду доказів про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Суд ухвалою від 31.03.2025 відкрив провадження у справі, вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України, встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи, зокрема 15-денний строк для подання відзиву на позовну заяву, та витребував в порядку ст. 80 КАС України з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області належним чином засвідчені копії:

заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про призначення та виплату пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

документів та матеріалів, які слугували підставою для прийняття Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області рішення від 06.02.2025 року № 35 про відмову в призначенні пенсії.

11 квітня 2025 року від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву. Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими

У відзиві зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 30.01.2025 звернулася до територіальних органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за вислугу років. Відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, розгляд документів, наданих до заяви від 30.01.2025 для призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 провадився за принципом «екстериторіальності» Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області. Рішенням №35 від 06.02.2025 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років у відповідності до п. 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058, п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу

Так, за твердженням представника відповідача, відсутні підстави до спеціального стажу врахувати період роботи з 02.09.1988 року по 16.11.1992 року та з 11.10.2017 року по 31.07.2020 року згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки відсутня інформація чи відносяться установи згідно трудової книжки за вказані періоди роботи заявниці до закладів охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909, із змінами. Вказані обставини суперечать вимогам Порядку №637, п. 2.1. Порядку №22-1, ст. 24, 40, 41 Закону №1058 та слугували підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії. А інші документи, які підтверджують ці обставини потребують додаткової перевірки.

У відзиві також зазначається, що право на пенсію за вислугу років визначається тільки за Переліком посад та установ відповідно до постанови КМУ від 04.11.1993 №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років». Для призначення пенсії за вислугу років зараховується стаж роботи за наявності двох обов`язкових умов: установа охорони здоров`я обов`язково повинна бути зазначена у найменуванні закладів і установ Переліку №909; займана посада обов`язково повинна бути зазначена у найменуванні посад Переліку №909. На переконання представника відповідача, позивачем не надано документи на підтвердження спірного періоду стажу, які б в сукупності дали змогу віднести його до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.

Представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області також зазначає, що зі змісту положень процесуального законодавства, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13.02.2018 року у справі № 826/1460/16 вбачається, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального права.

Так, як вказує представник відповідача, заява позивача від 30.01.2025 року про призначення пенсії за віком розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області і за результатом якої прийняте відповідне оскаржуване рішення від 06.02.2025року. Отже, Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області не приймалось рішення по суті заяви позивача, відтак відповідальним за опрацювання заяви позивача та прийняття відповідного рішення є, в даному випадку, визначений у встановленому порядку територіальний орган Пенсійного фонду у Київській області.

З огляду на викладене, на думку представника відповідача, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не є суб`єктом прийняття рішення та є неналежним відповідачем у даній справі.

Враховуючи наведене у відзиві, Головне управління ПФУ в Одеській області просить суд відмовити у задоволені позову.

14 квітня 2025 року представник позивача подала відповідь на відзив, у якій викладено аргументи та доводи, що збігаються з тими, які зазначені в позовній заяві.

15 квітня 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надало до суду витребувані судом документи.

15 квітня 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області надало до суду відзив на позовну заяву разом з витребуваними судом документами.

Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області не погоджується із вимогами адміністративного позову та вимогами в цілому, оскільки дані вимоги, на думку відповідача, є безпідставними та необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам діючого законодавства України щодо пенсійного забезпечення.

Так, у відзиві зазначено, що пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, які станом на 1 квітня 2015 року набули не менше 25 років, до 01.01.2016 року не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.

Представник відповідача зазначив, що вік позивача на дату звернення становить 55 років, страховий стаж особи становить 31 рік 11 місяців 12 днів, за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди, спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (станом на 11.10.2017) з врахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 25 років 5 місяців 28 днів. Отже, на переконання представника відповідача, призначити пенсію за вислугу років відповідно статті 55 Закону №1788 немає правових підстав, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи.

Враховуючи наведене у відзиві, Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області просить суд відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч.6 ст. 120 КАС України, якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом та наданими доказами, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, і перевіривши їх доказами, суд встановив такі обставини.

Суд встановив, що ОСОБА_2 30.01.2025 звернулась через Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі із заявою про призначення пенсії за вислугу років (т.1 а.с.11-12; 132-133; 212-214).

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 06.02.2025 №35 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу (т.1 а.с.17-19; 141; 227-229).

У зазначеному рішенні вказано, що, зокрема пунктом «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, які станом на 1 квітня 2015 року набули не менше 25 років, до 01.01.2016 року не менше 25 років і 6 місяців, до 11.10.2017 року не менше 26 років 6 місяців спеціального стажу.

Пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільненні з роботи, яка дає право на таку пенсію (стаття 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Перелік закладів установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. Зазначеним Переліком передбачено зокрема, що правом виходу на пенсію за вислугу років користується середній медичний персонал незалежно від найменування посад закладів охорони здоров`я.

Вік заявниці 55 років. Страховий стаж особи становить 31 рік 11 місяців 12 днів.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

за наданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.

Спеціальний стаж, що дає право на призначення пенсії за вислугу років (станом на 11.10.2017) з врахуванням статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» становить 25 років 5 місяців 28 днів. Працює.

У спірному рішенні зазначено: відмовити в призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки відсутній спеціальний стаж, що дає право на пенсію за вислугу років.

На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує.

Відповідно до форми РС-право, позивачу не зараховано до спеціального стажу період роботи з 02.09.1988 до 16.11.1992 та з 11.10.2017 до 31.07.2020.

Суд встановив, що, відповідно до записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 17.07.1987 (т.1 а.с.13-16;124-131; 191-205), позивач працювала:

з 02.09.1988 до 16.11.1992 старшою піонервожатою середньої школи №80 (записи № 5-6);

з 05.07.2004 до 01.06.2005 медичною сестрою в 411 Центральному військовому клінічному госпіталі Південного оперативного командування (записи №11-12);

з 11.07.2005 до 01.02.2009 медсестрею в Обласному протитуберкульозному диспансері» (ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення») (записи № 13-17);

з 02.02.2009 до 16.02.2020 - медичною сестрою в КУ «Протитуберкульозний диспансер № 2» (ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення») (записи №18-23),

з 17.02.2020 до 31.07.2020 - медичною сестрою в Комунальному некомерційному підприємстві «Міський протитуберкульозний диспансер» ОМР (записи №24-25).

Не погоджуючись з рішенням відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років, позивач звернулась до суду з цим позовом.

Вирішуючи адміністративну справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 4 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV (в подальшому Закон №1058-IV), періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 2 Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ (в подальшому- Закон №1788-XII), за цим Законом призначаються трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Статтею 52 Закону №1788-ХІІ визначено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Згідно із п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ (в редакції Закону до 01.04.2015) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Законом України від 02.03.2015 №213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (надалі за текстом - Закон №213-VІІІ) статтю 55 Закону №1788-ХІІ викладено у новій редакції, у тому числі і пункт «е», за змістом якого право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати; з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців; з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років; з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців; з 1 квітня 2018 року по 31 березня 2019 року - не менше 27 років; з 1 квітня 2019 року по 31 березня 2020 року - не менше 27 років 6 місяців; з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років; з 1 квітня 2021 року по 31 березня 2022 року - не менше 28 років 6 місяців; з 1 квітня 2022 року по 31 березня 2023 року - не менше 29 років; з 1 квітня 2023 року по 31 березня 2024 року - не менше 29 років 6 місяців; з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.

Ці зміни набрали чинності 01.04.2015.

Законом України від 24 грудня 2015 року за №911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності 01 січня 2016 року, далі за текстом - Закон №911-VІІІ) у п. «е» ст. 55 Закону №1788-ХІІ в абзаці першому слова «незалежно від віку» замінено словами та цифрами «після досягнення 55 років». Також пункт доповнено абзацами дванадцятим - двадцять п`ятим, які визначають умови виходу на пенсію за вислугу років до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.06.2019 за №2-р/2019 у справі № 1-13/2018 (1844/16, 3011/16) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, № 911-VIII.

Пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 за №2-р/2019 встановлено, що положення п. «а» ст. 54, ст. 55 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законами №213-VIII, №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як наслідок, приведена норма ст.55 Закону №1788-XII підлягає застосуванню з 04.06.2019 в редакції, яка діяла до змін, унесених Законами №213-VIII, №911-VIII, і передбачає право на пенсію за вислугу років працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Разом з тим, Законом України від 03.10.2017 за №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі за текстом - Закон №2148-VIII, набрав чинності 11 жовтня 2017 року) розділ ХV Прикінцеві положення Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV доповнено пунктом 2-1, згідно з яким особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Також Законом №2148-VIII абзац 2 п. 16 розділу ХV Прикінцеві положення Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV викладено в такій редакції: «Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії».

Суд зазначає, що вказаною нормою лише збережено гарантії певної категорії осіб, які на день набрання чинності Законом №2148-VIII мають всі підстави для призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За таких умов, особа, яка станом на момент звернення до органів пенсійного фонду здобула від 25 до 30 років спеціального стажу роботи, має право на обчислення її спеціального стажу відповідно до положень статті 55 Закону №1788-XII в редакції, яка діяла до змін, унесених Законами № 213-VIII, № 911-VIII.

Фактично причиною відмови у призначенні позивачці пенсії відповідно до п. «е» ст.55 Закону №1788 є те, що відповідач застосовує норму закону, яка на час звернення позивачки визнана неконституційною.

Відповідно до оскаржуваного рішення, спеціальний страховий стаж ОСОБА_1 станом на 11.10.2017 становить 25 років 5 місяців 28 днів, отже сам відповідач визнає наявність у позивачки необхідного спеціального стажу.

Однак, у зв`язку з застосуванням статті 55 Закону №1788 в редакції Закону №911-VIII від 24.12.2015, яка на момент звернення позивачки визнана неконституційною, відповідач протиправно відмовив позивачці у призначенні пенсії.

Окрім того, зі змісту п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» слідує, що законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Статтею 62 закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (діла Порядок).

Відповідно до п. 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка (п. 20 Порядку).

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відповідно до пункту 1 якого посади у середніх загальноосвітніх навчальних закладах і школах інтернатах всіх типів і найменувань, військових загальноосвітніх навчальних закладах, музичних, художніх й спортивних школах: учителі, логопеди, вчителі-логопеди, вчителі-дефектологи, викладачі, сурдопедагоги, тифлопедагоги, вихователі, завідуючі та інструктори слухових кабінетів, директори, завідуючі, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної), навчально-виробничої частини або роботи з виробничого навчання, завідуючі навчальною і навчально-виховною частиною, завідувачі філіями, їх заступники з навчально-виховної (навчальної, виховної) роботи, соціальні педагоги (організатори позакласної та позашкільної виховної роботи з дітьми), практичні психологи, педагоги-організатори, майстри виробничого навчання, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи, - віднесені до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років (далі - Перелік № 909).

Згідно з приміткою 3 до зазначеного Переліку №909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 1 січня 1992 р., яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, в тому числі на посаді старшої піонервожатої зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Це пов`язане з тим, що постановою колегії Мінпраці УРСР від 29.03.1991 № 25 «Про умови оплати праці та розміри ставок заробітної плати й посадових окладів працівників народної освіти в Українській РСР» замість посади старшого піонервожатого з 01.04.1991 введена посада педагога-організатора. Із того часу в жодному нормативному акті немає посади старшої піонервожатої і відповідно не визначені для неї посадові оклади.

Відповідно до Методичних рекомендацій із питань порядку формування штатів загальноосвітніх навчально-виховних закладів, наданих Міністерством освіти і науки України від 19.06.2001 № 1/9-234, посада педагога-організатора ототожнюється з посадою старшого вожатого та вводиться у школах залежно від кількості 1-9 класів, виходячи з відповідних нормативів.

При цьому, в листі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 06.10.2011№10/2-724 підтверджується ідентичність посадових обов`язків працівників, які займають посади педагогів-організаторів або старших вожатих, та відповідно про можливість зарахування періоду роботи на посаді старшого вожатого до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що період роботи позивачки з 02.09.1988 до 16.11.1992 старшою піонервожатою середньої школи №80, що підтверджено записами трудової книжки позивачки, підлягає зарахуванню до стажу за вислугу років в закладах та установах державної або комунальної форм власності, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Зазначені висновки суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду. Викладеною у постанові від 12.03.2019 по справі №647/514/17.

Суд також встановив, що позивачка у період з 11.10.2017 до 31.07.2020 працювала медичною сестрою в Комунальному некомерційному підприємстві «Міський протитуберкульозний диспансер» ОМР.

У розділі 2 «Охорона здоров`я» Переліку №909 визначено, що до стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час, зокрема, на посадах лікарів та середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Пунктами 1-1, 2 примітки до Переліку № 909 передбачено, що лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад), які працюють у навчальних закладах і установах, перелічених у розділі « 1. Освіта», відносяться до числа осіб, що мають право на пенсію за вислугу років. Робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Визначення поняття «заклад охорони здоров`я» міститься у статті 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» №2108-ХІІ від 19 листопада 1992 року, згідно з якою це юридична особа будь- якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, що забезпечує медичне обслуговування населення на основі відповідної ліцензії та професійної діяльності медичних (фармацевтичних) працівників.

Водночас, даною статтею визначено поняття медичної допомоги - діяльність професійно підготовлених медичних працівників, спрямована на профілактику, діагностику, лікування та реабілітацію у зв`язку з хворобами, травмами, отруєннями і патологічними станами, а також у зв`язку з вагітністю та пологами та медичного обслуговування - діяльність закладів охорони здоров`я та фізичних осіб-підприємців, які зареєстровані та одержали відповідну ліцензію в установленому законом порядку, у сфері охорони здоров`я, що не обов`язково обмежується медичною допомогою, але безпосередньо пов`язана з її наданням.

Суд зазначає, що право на набуття пенсії за вислугою років, передбаченої статтею 55 частиною 1 пунктом «е» Закону України «Про пенсійне забезпечення», пов`язане не тільки з місцем роботи - закладом охорони здоров`я, а, насамперед, з посадою, яку обіймає працівник - лікарі та середній медичний персонал.

Разом з тим, посада позивачки належить до спеціальностей середніх медичних працівників і позивачка у період з 11.10.2017 до 31.07.2020 працювала медичною сестрою в Комунальному некомерційному підприємстві «Міський протитуберкульозний диспансер» ОМР, що є правонаступником Комунальної установи «Міський протитуберкульозний диспансер», є закладом охорони здоров`я, заснованим на комунальній власності територіальної громади м. Одеси, та створене для надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги населенню в амбулаторних умовах, а також вжиття заходів з профілактики захворювань та підтримки громадського здоров`я.

Суд зазначає, що спірний період роботи позивачки підлягає зарахуванню до спеціального медичного стажу.

При цьому, суд відхиляє як безпідставне та необґрунтоване твердження представника Головного управління Пенсійного фонду країни в Одеській області про відсутність інформації про віднесення установи згідно з трудовою книжкою до закладів охорони здоров`я відповідно до Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 №909.

З урахуванням наведеного, суд доходить висновку, що період роботи позивачки з 11.10.2017 до 31.07.2020 медичною сестрою у Комунальному некомерційному підприємстві «Міський протитуберкульозний диспансер» ОМР, що є правонаступником Комунальної установи «Міський протитуберкульозний диспансер», що підтверджено записами трудової книжки позивачки, підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) (далі - Порядок №22-1).

При цьому, 30.03.2021 набрала чинності постанова Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України» (далі - Постанова №25-1).

Зміни, внесені до Порядку №22-1 на підставі Постанови правління ПФУ №25-1, передбачали застосування органами Пенсійного фонду України принципу екстериторіальному при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії з 01.04.2021.

Запроваджена у зв`язку із змінами, внесеними до Порядку №22-1, технологія передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсії бек-офісами територіальних органів Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяви та де проживає пенсіонер.

Запровадження принципу екстериторіальності мало на меті досягнення таких результатів: єдиний підхід до застосування пенсійного законодавства; централізована прозора система контролю за діями фахівців, процесів призначення та перерахунку пенсій; мінімізація особистих контактів з громадянами; відв`язка звернень та їх опрацювання від територіального принципу; попередження можливих випадків зволікань у прийнятті рішення, а також оптимізація навантаження на працівників.

Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку №22-1, заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).

Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає (перераховує) пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

Пунктом 4.3. розділу IV Порядку №22-1 визначено, що рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

За приписами пункту 4.10 розділу IV Порядку №22-1 після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Аналіз наведених вище положень Порядку №22-1 свідчить про наступне:

сутність принципу екстериторіальності полягає у визначенні структурного підрозділу органу, що призначає пенсію, який формуватиме електронну пенсійну справу та розглядатиме по суті заяву про призначення пенсії, незалежно від місця проживання/перебування заявника чи місця поданням ним відповідної заяви, тобто без прив`язки до території;

після опрацювання електронної пенсійної справи та прийняття рішення за наслідками розгляду заяви про призначення пенсії структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, (тобто територіального органу Пенсійного фонду України), визначений за принципом екстериторіальності, передає електронну пенсійну справу органу, що призначає пенсію, (тобто територіальному органу Пенсійного фонду України), за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії (п.4.10);

виплату пенсії проводить орган, що призначає пенсію, (тобто територіальний орган Пенсійного фонду України) за місцем фактичного проживання/перебування особи.

Так, у межах спірних правовідносин заява позивача про призначення пенсії розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області та за результатом її розгляду прийнято спірне рішення.

Суд зауважує, що відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Відтак, з огляду на приписи пунктів 4.2, 4.10 розділу IV Порядку №22-1, належним відповідачем у частині позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30 січня 2025 року із зарахуванням до спеціального стажу період з 02.09.1988 року по 16.11.1992 року та з 11.10.2017 року по 31.07.2020 року в повному обсязі згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 є саме Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, структурний підрозділ якого, визначений за принципом екстериторіальності, розглянув заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років та прийняв рішення про відмову у її призначенні.

Натомість, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області не здійснювало розгляд заяви позивача, не приймало рішення про відмову у призначенні пенсії, а тому відсутні правові та фактичні обставини для покладання на нього обов`язку щодо прийняття рішення за заявою позивача. Згідно з пунктом 4.10 розділу IV Порядку №22-1, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області визначено як суб`єкт, який буде здійснювати виплату пенсії позивачу за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання (в разі її призначення).

Такий підхід висловлений у постановах Верховного Суду від 24.05.2024р. у справі №460/17257/23, від 07.05.2024р. у справі №460/38580/22, висновки викладені в яких підлягають обов`язковому врахуванню адміністративним судом за приписами ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, враховуючи, що встановлені та з`ясовані судом обставини свідчать про протиправну відмову у призначенні пенсії за вислугу років, незарахування спірних періодів до спеціального стажу, зважаючи, що судом не встановлено необхідності у наданні позивачем додаткових доказів, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом:

визнання протиправним та скасування Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову в призначенні пенсії від 06.02.2025 №35;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30 січня 2025 року із зарахуванням до спеціального стажу періоду з 02.09.1988 до 16.11.1992 та з 11.10.2017 до 31.07.2020 в повному обсязі згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання нарахувати та виплатити пенсію за вислугу років, оскільки позивачу пенсія ще не призначена.

Щодо вимог позивача звернути рішення до негайного виконання в межах одного місяця, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) включення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій до переліку осіб, пов`язаних з провадженням терористичної діяльності або стосовно яких застосовано міжнародні санкції, виключення фізичних осіб, юридичних осіб та організацій з такого переліку та надання доступу до активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1 - 4 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.371 КАС України, суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення: 1) у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті; 2) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності громадського об`єднання; про примусовий розпуск (ліквідацію) громадського об`єднання; 4) про встановлення обмеження щодо реалізації права на свободу мирних зібрань.

З аналізу наведених норм вбачається, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Разом з тим, КАС України не передбачено негайне виконання всіх судових рішень. Більш того, ст.371 КАС України передбачає вичерпний перелік судових рішень, які виконуються негайно.

Приймаючи рішення у цій справі, суд не присудив до стягнення на користь позивача будь-яких грошових сум.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звернення рішення до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене у сукупності, позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1211,20 грн (т.1 а.с.30).

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1211,20 грн, оскільки рішенням цього суб`єкта владних повноважень порушені права та інтереси позивача.

Інші доводи відповідачів по суті спірних правовідносин суд вважає спростованими вищенаведеними висновками.

Керуючись ст. 2, 5, 6, 72, 77, 90, 120, 139, 241-246, 258, 262, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про відмову в призначенні пенсії від 06.02.2025 №35.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. «е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 30 січня 2025 року із зарахуванням до спеціального стажу періоду з 02.09.1988 до 16.11.1992 та з 11.10.2017 до 31.07.2020 в повному обсязі згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області, , місцезнаходження: вул. Саєнка Андрія, буд.10, м. Фастів, Київська область, 08500.

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, , місцезнаходження: вул. Канатна, 83, м. Одеса, Одеська область, 65012.

Суддя Дмитро БАБЕНКО