Справа № 520/4749/25
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 р. Справа № 520/4749/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Катунова В.В. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., повний текст складено 23.04.25 по справі № 520/4749/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, в якому просить суд про: визнання незаконним та скасування наказу ГУ ДСНС України у Харківській області №80/оc від 10 лютого 2025 року в частині звільнення ОСОБА_1 ; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника 11 ДПРЧ 3 ДПРЗ Головного управління ДСНС України у Харківській області з 07.02.2025 року; стягнення з Головного управління ДСНС України у Харківській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 07.02.2025 року і по день фактичного поновлення на службі цивільного захисту.

Аргументуючи ці вимоги, зазначає, що згідно зі ст.119 Кодексу законів про працю України призов на військову службу під час мобілізації особи начальницького складу служби цивільного захисту не є підставою для звільнення такої особи зі служби в органах та підрозділах цивільного захисту. Звертає увагу, що норми Положення про порядок проходження служби цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013№593, не містять такої підстави для звільнення як призов на військову службу під час мобілізації. Вважає, що відповідачем порушена процедура звільнення в частині дотримання вимог п.178, п.184, п.190 Положення №593.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2025 позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2025 та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що норма частини п`ятої статті 119 КЗпП України виключає можливість збереження місця служби за особами начальницького складу служби цивільного захисту у разі призову на військову службу за мобілізацією. Вказує, що норма частини п`ятої статті 119 КЗпП України не є достатньою підставою для звільнення, оскільки Кодекс цивільного захисту України та Положення про проходження служби цивільного захисту №593 від 11.07.2013 містять вичерпний перелік підстав для припинення служби. Призов на військову службу не вказаний у статті 106 КЦЗ України як така підстава. Стверджує, що Положення №593 не передбачає автоматичного припинення служби у разі мобілізації, а навпаки, передбачає можливість переведення до резерву відповідно до статті 99 КЦЗ. Звертає увагу, що пунктами 175, 178, 184, 190 Положення №593 чітко визначено обов`язок адміністрації проводити індивідуальну бесіду перед звільненням, вивчати особисту справу, а також забезпечити попереднє ознайомлення з підставами звільнення. Ці норми мають імперативний характер, але адміністрацією вони були проігноровані. Рапорт про мобілізацію подано 10.02.2025, звільнення відбулось тим самим днем, що унеможливило реалізацію позивачем права на пояснення та захист. Наголошує, що позивач звільнений без попереднього повідомлення, без повноцінного розгляду ситуації, що порушило його соціальний статус, фінансову стабільність та можливість планувати життя. Це є втручанням у моє особисте життя без дотримання вимог законності. Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 25.06.2020 у справі №520/2261/19, за якою особа не може бути позбавлена публічної служби без врахування специфіки статусу, обов`язків і повноважень, особливо в умовах надзвичайної ситуації чи воєнного стану.

Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2025 без змін.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що згідно з наказом ГУ МНС України у Харківській області від 20.06.2011 №304 ОСОБА_1 призначений на посаду начальника караулу окремого поста Печенізького РВ ГУ МНС України в Харківській області у спеціальному званні лейтенанта служби цивільного захисту.

Відповідно до наказу ГУ ДСНС України в Харківській області від 02.07.2021 №262 ОСОБА_1 призначений на посаду начальника 11 Державної пожежно-рятувальної частини 3 Державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України в Харківській області у спеціальному званні майора служби цивільного захисту.

Згідно з поіменним списком військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_1 і відправлені у складі команди « НОМЕР_1 » від 07.02.2025 №01/848 позивач призваний на військову службу під час мобілізації.

У відповідності до довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.02.2025 №01/868 позивач на підставі Указу Президента України від 28.10.2024 №741/2024 призваний на військову службу під час загальної мобілізації, в особливий період та направлений до Військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.02.2025 №41 позивач з 08.02.2025 зарахований до списків особового складу військової частини на штатну військову посаду водія кулеметного взводу 4 штурмового батальйону.

10.02.2025 позивач подав на ім`я керівника ГУ ДСНС України в Харківській області рапорт про увільнення від виконання службових обов`язків начальника 11 Державної пожежно-рятувальної частини 3 Державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України в Харківській області у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації з 07.02.2025.

Наказом ГУ ДСНС України в Харківській області від 10.02.2025 №80о/с позивача звільнено зі служби цивільного захисту.

Юридичною підставою для звільнення позивача зі служби цивільного захисту зазначено приписи п.56, п.п.16 п.176 Положення №593, а фактичною підставою послугувало судження відповідача про те, що призов особи начальницького складу служби цивільного захисту на військову службу під час мобілізації є підставою для припинення служби цивільного захисту без застосування гарантій згідно з абз.3 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Згідно із складеною відповідачем відносно позивача довідкою від 10.03.2025 №243 за грудень 2024 року, позивачем отримано грошове забезпечення у сумі 26251,80 грн (31 календарний день), за січень 2025 року 28861,80 грн (31 календарний день).

Не погоджуючись із правомірністю наказу ГУ ДСНС України у Харківській області №80/оc від 10 лютого 2025 року в частині звільнення ОСОБА_1 , позивач ініціював даний спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах відповідач забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, оскільки обставини спірних правовідносин з`ясував із достатньою повнотою, норму права щодо звільнення позивача з публічної служби цивільного захисту (п.п.16 п.176 Положення №593) визначив правильно, унаслідок чого дії відповідача узгоджуються із змістом спеціальної норми матеріального права - ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022 №2379-ІХ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч.1 ст.101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Згідно з ч.1 ст.106 Кодексу цивільного захисту України контракт припиняється (розривається), а особи рядового і начальницького складу звільняються із служби цивільного захисту: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на службі; 3) за станом здоров`я - на підставі висновків (постанов) центральної лікарсько-експертної комісії, лікарсько-експертних комісій центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, про непридатність або обмежену придатність до служби; 4) у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості проходження служби цивільного захисту у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційних заходів; 5) відповідно до заяви особи, яка звільняється у зв`язку із сімейними обставинами або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України; 6) у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового чи начальницького складу; 7) через службову невідповідність; 8) у зв`язку із вчиненням проступку, не сумісного з подальшим проходженням служби цивільного захисту; 9) за згодою сторін; 10) у зв`язку з переведенням у встановленому порядку на роботу (службу) до іншого органу державної влади; 11) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення спеціального звання чи позбавлення права займати певні посади; 12) у разі неможливості переведення на іншу посаду у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі; 13) у разі наявності реального чи потенційного конфлікту інтересів, який має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб; 14) у зв`язку з набуттям громадянства іншої держави; 15) у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади"; 16) в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 1 ст.99 Кодексу цивільного захисту України визначено, що до персоналу (кадрів) органів та підрозділів цивільного захисту належать особи рядового і начальницького складу, які проходять службу цивільного захисту за контрактом, державні службовці та інші працівники, з якими укладається трудовий договір.

Відповідно до ч.4 ст.99 Кодексу цивільного захисту України для доукомплектування органів та підрозділів цивільного захисту на час мобілізації, на особливий період або в разі виникнення надзвичайної ситуації, що загрожує безпеці держави, оголошення рішення про проведення мобілізації (цільової мобілізації) та/або введення воєнного (надзвичайного) стану центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, створюється в порядку, передбаченому статтею 107 цього Кодексу, резерв служби цивільного захисту.

У силу абз.5 п.56 Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2013 №593 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.2024 №1400) днем припинення строку дії контракту вважається день, який передує дню прийняття особи рядового або начальницького складу на військову службу за призовом під час мобілізації.

При цьому, згідно з п.175 Положення №593 перед звільненням особи рядового і начальницького складу із служби цивільного захисту (крім осіб, строк дії контракту яких припинено відповідно до абзацу п`ятого пункту 56 цього Положення, а також осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, призначення (звільнення) яких здійснюється Кабінетом Міністрів України) безпосередні або прямі керівники (начальники) проводять з нею індивідуальну бесіду.

Тож, у разі звільнення зі служби цивільного захисту у випадку прийняття особи рядового або начальницького складу служби цивільного захисту на військову службу за призовом під час мобілізації індивідуальна бесіда з такою особою не проводиться.

До пункту 176 Положення №593 законодавцем включено ті ж самі підстави для звільнення із служби цивільного захисту, котрі перелічені у ч.1 ст.106 Кодексу цивільного захисту України.

Зі змісту наведених вище норм права слідує, що і приписи ч.1 ст.106 Кодексу цивільного захисту України, і приписи п.176 Положення №593 містять не виключний перелік підстав для звільнення з військової служби, окреслюючи усі незгадані прямо випадки у мовній конструкції - "в інших випадках, передбачених законом".

Тож під час розв`язання даного спору суду належить визначитись, чи може бути кваліфікована подія призову особи начальницького складу служби цивільного захисту на військову службу під час мобілізації у якості іншого передбаченого законом випадку припинення проходження публічної служби.

З огляду на визначені ст.ст.8, 22, 58, Кодексу цивільного захисту України завдання сил цивільного захисту суд доходить до переконання про відсутність у відповідача правових підстав для увільнення конкретної особи начальницького складу служби цивільного захисту, котра обіймає штатну посаду в організаційній структурі органу цивільного захисту від виконання службових обов`язків за посадою з підстав початку виконання обов`язків військової служби, оскільки вказане явно та очевидно суперечить публічним інтересам суспільства на підтримання належного рівня пожежної та техногенної безпеки.

У розумінні ч.1 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною 2 ст.39 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" визначено, що громадяни України, які проходять базову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України "Про освіту", частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України "Про фахову передвищу освіту", частиною другою статті 46 Закону України "Про вищу освіту".

Зі змісту наведеної норми закону слідує, що приписи ч.2 ст.39 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок та військову службу" не створюють окремого самостійного правила, а є суто бланкетною нормою права, котра передбачає застосування положень.

З цієї причини у межах даного спору виникла конкуренція між положеннями ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України та ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Натомість, згідно з ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України гарантії, визначені у частині третій цієї статті, не поширюються на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту, а в частині збереження місця роботи, посади - також на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.

Проаналізувавши хронологічність послідовності змін положень ст.119 Кодексу законів про працю України, суд відзначає, що правило збереження місця роботи і посади за працівником, призваним на військову службу під час мобілізації було первісно уведено в дію Законом України від 24.03.2014 №1169-VII у редакції Закону України від 20.05.2014 №1275-VII, а правило стосовно непоширення на осіб рядового та начальницького складу служби цивільного захисту гарантії у вигляді збереження місця роботи і посади за працівником, призваним на військову службу під час мобілізації, було уведено в дію Законом України від 08.07.2022 №2379-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо соціального захисту осіб рядового і начальницького складу та умов проходження служби цивільного захисту".

Тож і за критерієм предмету правового регулювання, і за критерієм прийняття у часі норма ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022 №2379-ІХ є спеціальною нормою права відносно положень ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Наведеним спростовуються доводи позивача про необхідність надання пріоритету у застосуванні саме положенням ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає на приписи п.3 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, де указано, що підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Оскільки застосовними відносно заявника є приписи ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022 №2379-ІХ, а не положення ч.3 ст.119 Кодексу законів про працю України, то вступ на військову службу у формі призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період у межах спірних правовідносин був цілком правильно кваліфікований відповідачем у якості належної правової підстави для припинення проходження публічної служби цивільного захисту згідно з пп.16 п.176 Положення №593.

Суд зазначає, що приписи п.п.178, 184, 190 Положення №593 не були порушені відповідачем у межах спірних правовідносин, оскільки не містять тих норм, на які позивач посилається. При цьому, позивач сповістив відповідача про вступ на військову службу з 07.02.2025 лише 10.02.2025, тобто унаслідок власних усвідомлених та цілеспрямованих дій порушивши звичайний хронологічний перебіг подій і позбавивши відповідача фізичної змоги проведення відповідних заходів.

При цьому, невжиття відповідачем вказаних заходів у межах спірних правовідносин об`єктивно не здатне спричинити погіршення правового становища позивача, оскільки з 07.02.2025 позивач набув правового статусу військовослужбовця Збройних Сил України, утративши одночасно та одномоментно із цією подією правовий статус особи начальницького складу цивільного захисту у силу дії спеціальної норми права - ч.5 ст.119 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 08.07.2022 №2379-ІХ.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність наказу ГУ ДСНС України у Харківській області №80/оc від 10 лютого 2025 року в частині звільнення ОСОБА_1 , який не підлягає скасуванню.

З огляду на те, що вимоги позивача про поновлення його на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу №80/оc від 10 лютого 2025 року в частині звільнення ОСОБА_1 , колегія суддів доходить висновку, що вказані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги позивача вказують на помилкове сприйняття положень частини 1 статті 106 Кодексу цивільного захисту України, пункту 176 Положення №593, статті 119 Кодексу законів про працю України та вільне тлумачення обставин справи на користь позивача.

Таким чином, переглянувши рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в межах вимог та доводів апеляційної скарги позивача, у відповідності до ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.04.2025 по справі № 520/4749/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) В.В. Катунов І.С. Чалий