Справа № 600/3092/25-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2025-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

18 липня 2025 р. м. Чернівці Справа № 600/3092/25-а

Суддя Чернівецького окружного адміністративного суду Лелюк О.П., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів та поновлення на посаді,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів та поновлення на посаді.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області №333 від 14 травня 2025 року «Про застосування дисциплінарного стягнення» в частині звільнення інспектора сектору ювенальної поліції ВП Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції;

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області №154 о/с від 22 травня 2025 року «По особовому складу» в частині звільнення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору ювенальної поліції на підставі пункту 6 частини 1 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби і поліції, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України);

- поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора сектору ювенальної поліції ВП Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області з 23 травня 2025 року.

Ухвалою суду від 02 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали шляхом подання заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до суду й доказів поважності причин його пропуску.

На виконання вимог указаної ухвали представником позивача адвокатом Іліє Петром Михайловичем, діючого в інтересах ОСОБА_1 на підставі ордера про надання правничої допомоги серії СЕ №1108376 від 21 червня 2025 року, подано до суду заяву про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування заяви зазначено, що у період з 02 по 16 червня 2025 року позивач перебував на амбулаторному лікуванні у Комунальному некомерційному підприємстві «Герцаївська міська лікарня». У зв`язку з погіршенням стану здоров`я та необхідністю проходження певних медичних процедур позивач був обмежений у своєчасній підготовці та поданні позову до суду. Тобто, фактично, позивач був позбавлений можливості подати цей позов у межах строку, який тривав до 09 червня 2025 року, а обставини, що зумовили пропуск його подання, були усунуті лише після завершення позивачем проходження лікування. Крім цього, зазначено, що позивач не є фахівцем у галузі права, у зв`язку з чим звернувся до адвоката Іліє П.М. з метою отримання правової допомоги. Однак у період з 09 по 18 червня 2025 року представник Мурару С.В. перебував у запланованій відпустці за межами України, що обмежувало доступ адвоката до засобів зв`язку та документів, необхідних для підготовки позовної заяви. Після повернення представника позивача з відпустки він розпочав негайну підготовку з подання позовної заяви до суду, що, на думку заявника, свідчить про добросовісність його поведінки, намагаючись якомога швидше надати (надіслати) позовну заяву до суду. Зазначені обставини у сукупності, на думку представника позивача, свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду.

Розглянувши подану заяву та перевіривши матеріали позову, суд зазначає таке.

Строки звернення до адміністративного суду передбачені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зокрема, відповідно до частин першої та другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду для захисту прав, свобод та інтересів особи.

Як вбачається з матеріалів позову, позивач, який проходив службу в Чернівецькому районному управлінні Національній поліції України, оскаржує:

- пункт 1 наказу начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області №333 від 14 травня 2025 року «Про застосування дисциплінарного стягнення», яким до інспектора сектору ювенальної поліції ВП Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- наказ начальника Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області №154 о/с від 22 травня 2025 року «По особовому складу», яким старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору ювенальної превенції відділу превенції Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, з 23 травня 2025 року звільнено зі служби в поліції відповідно до статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» за пунктом 6 частини 1 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України).

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що відповідно до частини четвертої статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №2337-VIII, поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь або звільнення зі служби в поліції поліцейський має право оскаржити таке стягнення протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Отже, законом встановлено спеціальний строк оскарження до адміністративного суду застосованого до поліцейського дисциплінарного стягнення - протягом 15 днів з дня ознайомлення поліцейським з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності та з наказом по особовому складу про виконання застосованого дисциплінарного стягнення.

Як стверджується позивачем у позові, про винесення наказу, яким його звільнено зі служби в поліції, він дізнався 23 травня 2025 року.

Таким чином, строк оскарження до адміністративного суду зазначених наказів сплив 09 червня 2025 року (07 та 08 червня 2025 року вихідні дні).

Між тим, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 25 червня 2025 року (згідно з відбитком штемпеля на конверті, у якому позов надійшов до суду), тобто з пропуском строку, встановленого частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом в межах доводів заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду, поданої на виконання вимог ухвали суду від 02 липня 2025 року, суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду від 29 вересня 2022 року у справі №500/1912/22, в якій колегія суддів зазначила, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк;

2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи застосування правового інституту строків звернення до адміністративного суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №9901/405/19, вказала, що закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення причин пропуску такого строку. Вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Подібні висновки викладені і Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі №420/1782/23, де вказано, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущений; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Надаючи оцінку доводам поданої на виконання вимог ухвали суду від 02 липня 2025 року заяви представника позивача про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, суд зауважує, що в такій не зазначено обгрунтованих обставин, які унеможливлювали або істотно перешкоджали ОСОБА_1 безпосередньо після звільнення зі служби в поліції звернутися особисто або через представника до суду з цим позовом.

Стосовно доводів представника позивача про те, що у період з 02 по 16 червня 2025 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні, то такі суд оцінює критично, адже під поняттям «амбулаторне лікування» розуміється таке лікування, яке здійснюється за місцем проживання або можливістю відвідування хворим лікувального закладу. Тобто, фактично, названий вид лікування не передбачає здійснення госпіталізації хворого до закладу охорони здоров`я, останній може відвідувати медичний заклад для консультацій, процедур або обстежень, але не залишається там цілодобово, в той час як стаціонарне лікування передбачає розміщення хворого у лікарні з дотриманням певного режиму лікування та постійним перебуванням у закладі охорони здоров`я. Амбулаторне лікування передбачає, що пацієнт може жити звичайним життям, не порушуючи свій розпорядок дня, і періодично відвідувати медичний заклад для отримання необхідної допомоги.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що проходячи амбулаторне лікування у період з 02 червня 20205 року по 16 червня 2025 року, позивач не знаходився у стані, який дійсно не дозволяв йому звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк (такий у даному випадку тривав з 24 травня 2025 року по 09 червня 2025 року).

До того ж суд зауважує, що строк звернення до суду з цим позовом почався з 24 травня 2025 року, тобто раніше, аніж почався період амбулаторного лікування позивача - з 02 червня 2025 року.

Доводи заяви про поновлення строку звернення до суду у вказаній вище частині не є об`єктивними перешкодами чи труднощами, які зумовили пропуск строку звернення до суду, оскільки амбулаторне лікування не перешкоджало позивачу звернутися до суду у межах строку, визначеного частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Суд зауважує, що позивачем не надано доказів, які свідчать про наявність виняткових, особливих і непереборних обставин об`єктивного характеру, які унеможливили або істотно ускладнили подання позовної заяви, а також доказів того, що він вчинив усі необхідні дії, які свідчили би про бажання реалізувати у повній мірі свої процесуальні права під час перебування на амбулаторному лікуванні.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26 жовтня 2023 року (справа №990/139/23) та від 01 лютого 2024 року (справа №990/270/23) вказала, що установлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому порівняльний аналіз словоформ дізналася та повинна була дізнатися дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.

Так, день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, унаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо його прийнято за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.

Якщо цей день точно встановити неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому сполуку повинна була дізнатися слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод, щоб дізнатися, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Отже, реалізація права позивача на звернення до суду з позовною заявою у межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача. Позивач, не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків такого звернення, адже нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Беручи до уваги наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд зауважує, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.

Відносно тверджень у поданій заяві про юридичну необізнаність позивача, то це не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду. При цьому суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 27 листопада 2018 року (справа №473/2236/17), відповідно до якої нерозуміння або незнання законодавства не свідчить про наявність поважних причин для поновлення процесуального строку.

Стосовно доводів представника позивача про перебування його у відпустці з 09 по 18 червня 2025 року та відсутністю його у вказаний період у межах України, то такі також не свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, оскільки фізична відсутність адвоката Іліє П.М. в Україні не пов`язана безпосередньо з особою позивача ОСОБА_1 , який не був позбавлений можливості скористатися правовою допомогою іншого адвоката (фахівця у галузі права) або безоплатною правовою допомогою за наявності підстав, визначених Законом України «Про безоплатну правничу допомогу».

В контексті указаних доводів представника позивача суд звертає увагу і на таке.

Як зазначалось судом вище, про винесення наказу, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, позивач дізнався 23 травня 2025 року.

При цьому дослідженням змісту ордеру про надання правничої допомоги серії СЕ №1108376 від 21 червня 2025 року, доданого до позову, судом установлено, що договір про надання правничої допомоги був укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Іліє П.М. ще 01 травня 2025 року.

Отже, адвокат Іліє П.М. був наділений повноваженнями щодо представництва інтересів ОСОБА_1 в суді ще до моменту винесення наказу ГУНП в Чернівецькій області №154 о/с від 22 травня 2025 року, яким позивача звільнено зі служби в поліції.

Вказане безумовно свідчить про те, що обставини перебування позивача на амбулаторному лікуванні, а його представника у запланованій відпустці за межами України, не позбавляли як ОСОБА_1 , так й його представника адвоката Іліє П.М. фізичної можливості звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк (такий у даному випадку тривав з 24 травня 2025 року по 09 червня 2025 року) до настання обставин, якими представник позивача обґрунтовує поважність причин пропуску звернення до суду з цим позовом у поданій заяві.

Суд констатує, що у поданій до суду заяві про поновлення строку звернення до суду не наведено змістовних і вагомих доводів щодо вчинення позивачем та його представником у встановлений законом строк усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не доведено, що в цій справі можливість вчасного подання позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що зі змісту доводів, наведених представником позивача у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду, не вбачається обставин, які були б пов`язані з дійсними істотними труднощами та наявністю перешкод об`єктивного і непереборного характеру, які б унеможливили або значно утруднили можливість реалізації ОСОБА_1 особисто або в порядку представництва права на судовий захист у строк, установлений процесуальним законом для звернення до адміністративного суду.

Не звернення до суду з адміністративним позовом через неналежне використання своїх процесуальних прав не є поважною причиною пропуску строку.

Тому, наведені представником позивача причини пропуску строку звернення до адміністративного суду є неповажними.

Згідно пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів та поновлення на посаді.

2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про визнання протиправними та скасування наказів та поновлення на посаді повернути позивачу.

3. Роз`яснити, що відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання. Апеляційну скаргу на дану ухвалу може бути подано до Сьомого апеляційного адміністративного суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя О.П. Лелюк