Справа № 160/18704/25
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
26.06.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волошина Олена Вікторівна, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:
визнати протиправним і скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом №34 від 29.05.2025 про відмову ОСОБА_1 у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі заяви ОСОБА_1 від 29.05.2025 прийняти рішення про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
15.07.2025 до суду представником позивача подана заява про забезпечення позову, в якій представник позивача просить суд: заяву про вжиття заходів забезпечення в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити; вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняти дії щодо документального оформлення призову ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації та відправлення його до місця проходження військової служби, до набрання законної сили судовим рішенням у справі.
У заяві представник позивача вказує, що ухвалою суду від 02 липня 2025 року у забезпеченні позову ОСОБА_1 було відмовлено з мотивів того, що матеріали справи не містять доказів здійснення ІНФОРМАЦІЯ_3 подальших дій щодо мобілізації заявника. Суд наголосив, що документальне оформлення призову включає, зокрема, видання наказу про призов, і таких документів у справі на той момент не було. Представник позивача звертає увагу суду на те, що 10.07.2025 у державному додатку «Резерв+» з`явилась інформація про розшук ОСОБА_1 , що є додатковим та беззаперечним доказом на підтвердження фактичного вчинення ІНФОРМАЦІЯ_2 дій, спрямованих на реалізацію призову ОСОБА_1 на військову службу. Згідно з відповідним записом, з 10.07.2025 ОСОБА_1 перебуває в офіційному розшуку ТЦК, що підтверджується екраном його військово-облікового документа. Цей статус означає, що територіальний центр не просто ухвалив рішення щодо призову, а й вдався до заходів примусового впливу з метою реалізації цього рішення, що є прямим наслідком документального оформлення призову, на відсутність якого суд посилався в ухвалі від 02.07.2025 як на підставу для відмови в забезпеченні позову. Таким чином, на момент повторного звернення до суду вже існують нові обставини та належні докази, які свідчать про реальну та невідворотну загрозу порушення прав позивача. Це, в свою чергу, обґрунтовує необхідність вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, шляхом заборони ТЦК вчиняти подальші дії щодо призову та відправлення ОСОБА_1 на військову службу до остаточного вирішення справи по суті. Крім цього, представника позивача зазначає, що предметом заявленого позову є оскаржуване рішення відповідача про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу, оформлене протоколом №34 від 29.05.2025. Підставами заявленого позову є неправомірне неврахування відповідачем наданих доказів на підтвердження обставин наявності підстав для надання відстрочки від призову самостійного виховання та утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке триває з 2014 року. Необхідність забезпечення позову полягає у невідворотності наслідків прийняття оскаржуваного рішення, в унеможливленні як ефективного захисту, так і в поновленні порушених прав позивача. Зокрема, без вжиття заявлених заходів забезпечення позову та до вирішення заявленого спору по суті, позивач буде призваний до військової служби, а у разі неприбуття до відповідача притягнений до кримінальної відповідальності. ІНФОРМАЦІЯ_3 особисто позивачу вручена повістка №3860758 від 11.06.2025, згідно з якою позивач має з`явитися 12.06.2025 о 09:00 для призову на військову службу. Згідно з пунктом 60 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560, далі Порядок №560: до ухвалення комісією рішення про надання або відмову у наданні відстрочки - військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Оскільки таке рішення ухвалено, позивач на теперішній час вважається таким, що підлягає призову. Пунктом 6 Порядку №560 встановлено послідовність та процедуру призову військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який включає: 1) оповіщення військовозобов`язаних про виклик до ТЦК та СП; 2) прибуття військовозобов`язаних до ТЦК та СП, уточнення своїх персональних даних, внесення відповідних змін у військово-облікові документи та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 3) проходження військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби; 4) перевірку підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення; 5) документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації; 6) відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби. Позивач самостійно з`явився до ТЦК та СП, пройшов медичний огляд, визнаний придатним до військової служби. Однак, самостійно виховуючи та утримуючи неповнолітню дитину був впевнений у наявності законних підстав для отримання відстрочки. Згідно з Порядком №560, наступним етапом після перевірки підстав щодо надання відстрочки від призову є документальне оформлення призову та відправлення до місця проходження служби. Отже, оскаржуване рішення прийнято на етапі вирішення питання про наявність підстав для надання відстрочки від призову. Представник позивача просить урахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.01.2024 у справі №280/6033/22, в якій суд констатував, що позивач на момент призову на військову службу мав право на одержання відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією. Проте вказав, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця. Таким чином, без вжиття заявлених заходів його забезпечення, навіть у разі задоволення позовних вимог, захист порушеного права позивача буде неможливим, порушене право не буде відновлено, а додаткові зусилля не призведуть до поновлення права, за захистом якого позивач звернувся з цим позовом. Негативними наслідками відсутності вжитих заходів забезпечення позову, окрім відсутності можливості захисту порушеного права у заявленому спорі, є те, що позивач не матиме можливості виконання обов`язку по утриманню та вихованню 14-тирічного сина, який фактично залишиться вдома сам. Так, відповідно до рішення Новомосковського районного суду Дніпропетровської області від 19.01.2017 у справі №183/3294/16 (2/183/227/17), судом визначено місце проживання дитини позивача ОСОБА_3 з батьком. Вказаним рішенням суду встановлено, що дитина проживає разом з позивачем з 2014 року, а його мати не має можливості піклуватися та забезпечувати дитину (26.03.2014 шлюб розірваний на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області). При цьому, дитина постійно проживає з батьком з 2014 року згідно з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за №2775/0/2-24 від 27.11.2024, яким вирішено за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , стосовно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позивачем ініційоване питання про позбавлення матері батьківських прав у справі №183/7378/24. Наразі справа перебуває в суді апеляційної інстанції. Звертаючись до суду із цією заявою про забезпечення позову, позивач враховує, що згідно з пунктом 10 частини третьої статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення наказу або розпорядження командира (начальника), відданого військовослужбовцю в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. Зокрема, у спірних правовідносинах не прийнято жодного наказу або розпорядження командира (начальника). При цьому, позивач не набув статусу військовослужбовця, а має статус військовозобов`язаного. Наведене твердження підтверджується безпосередньо відповідачем у відповіді від 16.06.2025 №216/2681 на адвокатський запит від 12.06.2025 №12, де зазначено, що наказ про призов ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації не видавався, поіменний список для відправлення до військово частини не формувався. Таким чином, звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову позивач не порушує обмежень, встановлених пунктом 10 частини третьої статті 151 КАС України, оскільки позивач не є військовослужбовцем, та відповідні накази (розпорядження) позивачеві не видавались. З огляду на викладене, адвокат позивача вважає, що побоювання позивача про реальність порушення його прав та невідворотних негативних наслідків є об`єктивними.
Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, заяву про забезпечення позову передано судді Кучугурній Н.В.
Розглянувши заяву, суд зазначає про таке.
Інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві врегульовано положеннями Глави 10 Розділу І Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, статтею 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.
Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Відповідно до частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Верховний Суд у своїх судових рішеннях неодноразово зазначав, що забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини до їх вирішення, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.
Підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно з Рекомендаціями № R (89) 8 про тимчасовий захист в адміністративних справах, прийнятими Комітетом Міністрів Ради Європи від 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акту може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами. І якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акту. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Суд зазначає, що 16.05.2024 постановою Кабінету Міністрів України №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі Порядок № 560, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає:
механізм реалізації повноважень та взаємодію між місцевими держадміністраціями, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від підпорядкування і форми власності, органами військового управління, органами та підрозділами, що входять до системи поліції, та посадовими особами територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки з організації проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
процедуру оповіщення військовозобов`язаних та резервістів, їх прибуття до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин Збройних Сил, інших військових формувань, Центрального управління або регіонального органу СБУ чи відповідного підрозділу розвідувальних органів;
процедуру перевірки військово-облікових документів громадян, уточнення персональних даних військовозобов`язаних та резервістів та внесення відповідних змін у військово-облікові документи;
процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення;
організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби;
процедуру оформлення призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період;
механізм відправлення військовозобов`язаних та резервістів до місць проходження військової служби.
Відповідно до п.6 Порядку № 560 призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає:
оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу, міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів України;
прибуття резервістів та військовозобов`язаних до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів, уточнення своїх персональних даних, внесення відповідних змін у військово-облікові документи та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби;
перевірку підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення;
документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації;
відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби.
Згідно з пунктами 81, 82, 88, 89 Порядку № 560 призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюють: резервістів та військовозобов`язаних - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Наказ про призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період видається керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки в день відправки військової команди до військових частин (установ) у разі призову резервістів командиром військової частини, резервістів та військовозобов`язаних керівником розвідувального органу або визначеного ним керівником відповідного підрозділу розвідувального органу, керівником Центрального управління або регіонального органу СБУ - в день призову та зарахування до списків військової частини (підрозділу, органу).
На основі результатів проведення медичного огляду та професійно-психологічного відбору резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки під особистий підпис вручається повістка щодо призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.
У разі відмови резервіста або військовозобов`язаного від отримання такої повістки або невиконання вимог щодо прибуття для відправлення до військової частини (установи) у визначений у повістці час та місце такі особи несуть відповідальність відповідно до Кримінального кодексу України.
Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, суд зазначає, що процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає, зокрема, документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації та відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби.
У свою чергу документальне оформлення призову включає в себе, зокрема, прийняття наказу про призов військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
З матеріалів справи суд установив, що позивач 29.05.2025 звернувся до відповідача із заявою на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно з якою, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину до 18 років. Згідно із повідомленням відповідача, позивачу було відмовлено у наданні відстрочки.
Згідно із наданими до заяви про забезпечення позову документами із системи «Резерв+», позивач має статус військовозобов`язаного, який 23.05.2025 пройшов військово-лікарську комісію і взнаний приданим до служби у в/ч забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, НЦ, закладах (установах), медпідрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, ОЗ, охорони.
Поряд з цим, відповідно до указаних документів, ОСОБА_1 перебуває у розшуку територіальним центром комплектування.
За встановлених обставин, суд уважає за необхідне забезпечити позов, оскільки невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, з огляду на таке.
Так, предметом позову у цій справі є зобов`язання відповідача надати позивачу відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
При цьому п. 4 ч.1 ст.23 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» регламентовано, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Відповідно до ч.9 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, зокрема, що військовослужбовці - особи, які проходять військову службу.
Згідно з п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
З аналізу зазначених норм слідує, що військовозобов`язані, які були призвані на військову службу під час мобілізації, в особливий період, набувають нового юридичного статусу - військовослужбовці.
При цьому особа, яка має право на відстрочку, не повинна підлягати призову на військову службу під час мобілізації.
Таким чином, суд дійшов висновку, що якщо заявника буде призвано на військову службу під час мобілізації, в особливий період, він набуде нового юридичного статусу військовослужбовця, що унеможливить реалізацію права на відстрочку, у разі встановлення наявності у нього такого права, а також унеможливить виконання рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, оскільки надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особі, яка вже є військовослужбовцем, є неможливим.
Отже, наявна підстава для забезпечення позову, яка передбачена п.1 ч.2 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, суд звертає увагу, що розгляд заяви про вжиття заходів забезпечення позову не передбачає надання оцінки правомірності дій, рішень чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а спрямований виключно на забезпечення захисту прав, свобод та інтересів позивача на час розгляду справи. Тобто, виключно за результатами розгляду справи по суті судом надається повна, всебічна та об`єктивна оцінка оскаржуваному рішенню, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Вжиття заходів забезпечення позову у запропонований заявником спосіб, не суперечить меті застосування правового інституту забезпечення позову та забезпечить ефективність судового захисту, у разі задоволення цього позову. Водночас такий захід забезпечення позову відповідає положенням Кодексу адміністративного судочинства України та не відноситься до переліку заборон щодо забезпечення позову, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу, суд робить висновок, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню.
Суд наголошує, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
При цьому, суд зазначає, що дії щодо призову на військову службу під час мобілізації включають у себе, у тому числі, і документальне оформлення призову особи на військову службу під час мобілізації, і відправлення її до місця проходження військової служби.
При вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення позову, суд оцінив, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти та дійшов висновку, що вжиття вказаних заходів забезпечення позову буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Водночас, невжиття таких заходів, очевидно, може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів заявника, на захист яких заявлено позов, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, в тому числі матеріальних.
Враховуючи наведене, суд уважає за можливе вжити зазначені заходи забезпечення позову з метою захисту прав та законних інтересів позивача. При цьому вжиті заходи забезпечення є своєчасними, відповідають предмету позову, а також є співрозмірними із заявленими вимогами, необхідними і достатніми для забезпечення в майбутньому виконання судового рішення, а їх невжиття може унеможливити ефективний захист прав заявника та призвести до заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. ст. 150, 154, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Заяву представника позивача - адвоката Волошиної Олени Вікторівни про забезпечення позову задовольнити.
Стягувач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Боржник: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ).
Ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень, строк пред`явлення ухвали до виконання 3 (три) роки.

Ухвала набирає законної сили 17.07.2025.

Відповідно до статті 154 КАС України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили 04.07.2025 та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295 та 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Кучугурна