Справа № 160/22610/24
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 липня 2025 року м. Дніпросправа № 160/22610/24

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Білак С.В., Чабаненко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в адміністративній справі №160/22610/24 (головуючий суддя першої інстанції - Сластьон А.О.) за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» про визнання бездіяльності противоправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 08.08.2024 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)», в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (3)» щодо невиплати йому середнього заробітку за період з 10.10.2023 по 16.07.2024 у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошової компенсації за неотримане за час проходження служби речове майно, у сумі - 93424,47 грн.;

- стягнути з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на його користь середній заробіток за період з 10.10.2023 по 16.07.2024 у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошової компенсації за неотримане за час проходження служби речове майно, у сумі - 93424,47 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, що вже встановлено рішенням суду у справі 160/530/24, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Також, позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн..

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (3)» щодо невиплати позивачу середнього заробітку за період з 10.10.2023 по 09.04.2024.

Стягнуто з Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 10.10.2023 по 09.04.2024 у сумі 77714,61 грн., з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідач вказує, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений законом. Зазначає, що грошове забезпечення, яке виплачується особам рядового і начальницького складу в разі звільнення зі служби, було нараховано та виплачено позивачу до дня звільнення зі служби, разом із премією відповідно до Порядку№925/5, який визначає порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу в разі звільнення зі служби. Відповідач вказує, що грошова компенсація за неотримане речове майно не має характеру винагороди за виконану працю, а отже таку компенсацію не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням), а тому невиплата позивачу в день звільнення грошової компенсації за не отримане ним в період служби речове майно особистого користування, не може вважатись, як не проведення з позивачем повного розрахунку при звільнені. Відповідач вважає, що підстави для застосування положень ст.ст.116, 117 КЗпП у спірних правовідносинах відсутні. Посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду щодо співмірності розміру заявлених майнових вимог.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав, що не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

У період з 11.03.2025 року по 20.03.20205 року суддя-доповідач Юрко І.В. перебувала на лікарняному. У період з 26.05.2025 року по 09.06.2025 року суддя-доповідач Юрко І.В. та суддя-член колегії Білак С.В. перебували у відпустці. У період з 26.05.2025 року по 13.06.2025 року суддя-член колегії Чабаненко С.В. перебувала у відпустці.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 з 03.10.2016 року по 10.10.2023 року перебував на посаді інспектора відділу режиму і охорони Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)».

10.10.2023 року позивача виключено зі списків особового складу установи, усіх видів забезпечення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що при звільненні зі служби 10.10.2023 року позивачу не було виплачено грошову компенсацію за неотримане за час проходження служби речове майно.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.03.2024 року у справі №160/530/24 зобов`язано Державну установу «Криворізька установа виконання покарань (№3)» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні.

17.07.2024 на виконання рішення суду у справі №160/530/24 Державною установою «Криворізька установа виконання покарань (№3)» перераховано на рахунок позивача 14726,00 грн., що підтверджується наданою випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 (а.с.9)

19.07.2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з листом про нарахування та виплату середньоденного заробітку за час несвоєчасного розрахунку за період з 10.10.2023 року по 17.07.2024 року (а.с.8)

Відповідач листом №3/10-29/2024-1-27 від 05.08.2024 року відмовив позивачу у виплаті середнього заробітку, з огляду на те, що грошова компенсація за неотримане речове майно має разовий характер і виплачується після звільнення зі служби та на підставі особистої заяви у зв`язку із неотриманням особою речового майна на день звільнення, отже не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому виплата даної компенсації не може підпадати під дію та бути підставою для застосування ст.ст.116, 117 КЗпП України (а.с.10-12).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач оскаржив таку бездіяльність до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, з посиланням на статтю 117 КЗпП, положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 та Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затверджену наказом Міноборони України від 29.04.2016 року №232, дійшов висновку, що позивачу при звільнення не виплачено в повному обсязі грошове забезпечення, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що позивачем помилково розраховано період, за який має стягуватися середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, поза межами шести місяців, оскільки з огляду на положення статті 117 КЗпП України вказаний період становить 6 місяців - з 10.10.2023 по 09.04.2023, що становить 183 календарні дні, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період складає 77714,61 грн.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Відповідно до внесених змін до статті 117 Кодексу законів про працю України, апеляційний суд зазначає наступне.

Редакція статті 117 Кодексу законів про працю України зазнала змін в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (набрання чинності відбулось 19.07.2022 року).

Текст вказаної статті викладено в наступній редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

До 19.07.2022 року Кодекс законів про працю України не встановлював періоду виплатити працівникові його середнього заробітку за час затримки при його звільненні. Після цієї дати період, за який повинно бути проведено нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби не може перевищувати шість місяців.

Частина перша, друга статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби 10.10.2023 року, а виплата грошової компенсації за неотримане речове майно відповідачем здійснена на виконання рішення суду 17.07.2024 року, підтвердженням чого є банківська виписка про зарахування коштів в розмірі 14726,00 грн..

Відповідач вважає, що речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а тому речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою (грошовим забезпеченням) військовослужбовця.

Апеляційний суд частково погоджується з вказаними посиланнями відповідача, оскільки дійсно, компенсація за неотримане речове майно не є грошовим забезпеченням, не входить до його структури, як помилково зазначив суд першої інстанції.

Натомість, апеляційний суд вважає, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні ст.116 КЗпП України, яка, зокрема, вказує, що мають бути виплачені «всі суми, що належать працівнику», а тому положення ст.117 КЗпП України підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Як зазначалося вище, на виконання судового рішення від 08.03.2024 року по справі №160/530/24, відповідачем 17.07.2024 року перераховано на рахунок позивача грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні у розмірі 14726,00 грн., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами.

Отже, спірні правовідносини виникли з підстав несвоєчасної виплати належних позивачу сум грошового забезпечення, право на отримання якого встановлено судовим рішенням від 08.03.2024 року, тобто вже під час дії нової редакції статті 117 Кодексу законів про працю України.

Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

До матеріалів справи долучено довідку Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» від 07.01.2025 року №3/4-2 про розрахунок середнього грошового забезпечення відповідно до Порядку №100 ОСОБА_1 за період з 01.08.2023 по 31.09.2023 року, згідно якої розмір грошового забезпечення за серпень 2023 року склав 12802,50 грн., а за вересень 2023 року 13102,50 грн..

Середньомісячне грошове забезпечення ОСОБА_1 за серпень-вересень 2023 року становить 12952,50 грн. ((12802,50+13102,50): 2).

Середньоденне грошове забезпечення позивача за серпень-вересень 2023 року (після утримання податків та внесків) становить 403,44 грн. (12802,50+13102,50/61= 424,67 грн.; 424,67 грн. - 21,23 грн).

Згідно відзиву на адміністративний позов, після надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок установи, відповідачем в повному обсязі виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна згідно довідки від 23.10.2023 №34 у сумі 15094,74 грн..

Згідно виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 , 17.07.2024 року на картковий рахунок позивача (після утримання податків та внесків) надійшли кошти у розмірі 14726,00 грн..

Суд першої інстанції дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2023 по 09.04.2024 має складати 77714,61 грн. (424,67 грн.х183 дні).

Разом з тим, колегія суддів вважає, що до вказаних правовідносин слід застосовувати принцип співмірності.

Застосування вказаного принципу кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та постанови Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18.

Враховуючи те, що грошова компенсація за належні до видачі предмети речового майна склала суму 15094,74 грн. (до утримання податків та внесків), а затримка розрахунку склала незначний строк з моменту ухвалення рішення по справі №160/530/24, апеляційний суд вважає, що в даному випадку належним та достатнім розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде 15094,74 грн..

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку, який належить стягнути на користь позивача.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)» на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в адміністративній справі №160/22610/24 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в адміністративній справі №160/22610/24 змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення від 21 січня 2025 року слова та цифри «у сумі 77714,61 грн. (сімдесят сім тисяч сімсот чотирнадцять гривень шістдесят одну копійку)» замінити на слова та цифри «у сумі 15094,74 грн. (п`ятнадцять тисяч дев`яносто чотири) гривні 74 копійки)».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Білак

суддя С.В. Чабаненко