Справа № 380/17362/24
Суддя: Андрусів Уляна Богданівна
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 рокусправа № 380/17362/24

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Андрусів У. Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач-1, ГУ ПФУ у Львівській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі відповідач-2, ГУ ПФУ в Чернівецькій області), у якому просить:

- визнати протиправним рішення ГУ ПФУ в Чернівецькій області від 19.06.2024 №09 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи, а саме: з 01.02.1992 по 25.02.1994, з 18.10.1994 по 01.05.1998, з 10.05.1998 по 01.12.1998, з 15.06.1999 по 05.09.1999, з 15.02.2001 по 26.01.2010, з 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, з 15.03.2014 по 19.11.2014, з 20.11.2014 по 10.10.2015, з 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2017, з 02.10.2017 по 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020, з 05.10.2020 по 26.05.2022, та здійснити обчислення пенсії із заробітку (доходу) за вказаний період роботи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 12.06.2024 звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За принципом екстериторіальності заяву розглянуло ГУ ПФУ в Чернівецькій області та прийняло рішення від 19.06.2024 №09 про відмову в призначенні пенсії. Підставою для відмови слугувало відсутність необхідного страхового стажу та те, що звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Не погоджуючись із таким рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

19.08.2024 ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху, позивачу встановлено строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали 12.09.2024 позивач подав заяву, до якої додав належним чином засвідчені переклади викладених іноземною мовою документів, доданих до позовної заяви.

Ухвалою судді від 17.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

03.10.2024 відповідач-1 подав до суду відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Стверджує, що за принципом екстериторіальності заяву з доданими документами розглянуло ГУ ПФУ в Чернівецькій області та прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії. Зазначає, що згідно з доданими позивачем документами до страхового стажу не зараховано:

- періоди роботи з 10.05.1998 по 01.12.1998, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР. Необхідно надати довідку, оформлену належним чином;

період роботи на території російської федерації з 15.06.1999 по 05.09.1999, оскільки між датою наказом про звільнення наявна розбіжність. Звільнено 05.09.1999, a наказ від 22.05.2000.

період роботи на території російської федерації з 01.01.1992 по 25.02.1994, з 18.10.1994 по 01.05.1998, з 15.02.2001 по 26.11.2010, з 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2016 по 29.09.2017, з 02.10.2017 по 15.03.2014 по 19.11.2014, з 20.11.2014 по 10.10.2015, 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020, запис № 39 (відсутній запис про звільнення), оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. З огляду на викладене, на переконання відповідача-1, підстави для зарахування зазначених періодів до страхового стажу відсутні. Зважаючи на те, що спірне рішення прийнято ГУ ПФУ в Чернівецькій області, вимога щодо зобов`язання ГУПФУ у Львівській області призначити пенсію позивачу є безпідставною. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Свою позицію мотивує тим, що позивач звернувся із заявою про призначення пенсії до ГУ ПФУ у Львівській області. За принципом екстериторіальності заяву розглянуло ГУ ПФУ в Чернівецькій області та прийняло рішення про відмову в призначенні пенсії. Констатує, що Головним управлінням проведено розрахунок стажу позивачу відповідно до вимог чинного законодавства, в ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за віком не менше 31 року. Стверджує, що за доданими позивачем документами до страхового стажу не зараховано:

періоди роботи з 10.05.1998 по 01.12.1998, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР. Необхідно надати довідку, оформлену належним чином;

період роботи на території російської федерації з 15.06.1999 по 05.09.1999, оскільки між датою наказом про звільнення наявна розбіжність. Звільнено 05.09.1999, a наказ від 22.05.2000.

період роботи на території російської федерації з 01.01.1992 по 25.02.1994, з 18.10.1994 по 01.05.1998, з 15.02.2001 по 26.11.2010, з 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, з 15.03.2014 по 19.11.2014, з 20.11.2014 по 10.10.2015, з 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2016 по 29.09.2017, з 02.10.2017 по 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020, запис № 39 (відсутній запис про звільнення), оскільки з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.

Тому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

21.10.2024 позивач подав відповідь на відзив, у якому виклав міркування та аргументи щодо наведених відповідачем-2 запереченнями та мотиви їх відхилення. Зазначає, що записами трудової книжки підтверджено стаж роботи. Стверджує, що право на пенсію визначається з урахуванням таких чинників: досягнення встановленого законодавством віку та набуття необхідного страхового стажу. Покликаючись на норми ст. 26 Закону №1058 вказує, що починаючи з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу- не менше 31 року. Наголошує, що всі документи, які надані із заявою про призначення пенсії за віком видані в період чинності Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації про трудову діяльність і соціальний захист громадян України та Росії, які працюють за межами своїх країн та Угоди про гарантії прав держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, оскільки вказані міжнародні договори поширюються на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на які сторони покликаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 .

Записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 дата першого заповнення 10.09.1980, підтверджуються такі періоди трудової діяльності:

№ 9 про прийняття з 03.10.1991 машиністом автокрану 6 розряду вахтовим методом роботи в Нижнєвартовське управління технологічного транспорту;

№10 про звільнення з 25.02.1994 з роботи у Нижневартовському управлінні технологічного транспорту за власним бажанням;

№11 про прийняття з 18.10.1994 машиністом підйомника А-50 шостого розряду на капітальний ремонт свердловин вахтово-експедиційним методом роботи в філію спільного підприємства «Сибнафта» (яке в подальшому перейменоване в акціонерне товариство закритого типу «Сибнафта» та Відкрите акціонерне товариство «Сибнафта»);

№14 про звільнення з 01.05.1998 з роботи у Відкритому акціонерному товаристві «Сибнафта» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№15 про прийняття з 10.05.1998 шофером в Мале підприємство «Надія»;

№16 про звільнення з 01.12.1998 з роботи в Малому підприємстві «Надія»;

№17 про прийняття з 15.06.1999 в структурний підрозділ Нижневартовського управління технологічного транспорту машиністом підйомника А-50 6 розряду для роботи на підземному і капітальному ремонті нафтових і газових свердловин;

№18 про звільнення з 05.09.1999 з роботи в структурному підрозділі Нижневартовського управління технологічного транспорту машиністом підйомника А-50 6 розряду для роботи на підземному і капітальному ремонті нафтових і газових свердловин за прогул;

№19 про прийняття з 15.02.2001 машиністом підйомника А-50 шостого розряду в транспортний цех вахтовим методом роботи в АОЗТ «Північна нафта»;

№20 про звільнення з 26.11.2010 з роботи з АОЗТ «Північна нафта» за власним бажанням;

№21 про прийняття з 18.05.2012 машиністом підйомника шостого розряду в дільницю капітального монтажу свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу - Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;

№22 про звільнення з 16.01.2013 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№23 про прийняття з 06.06.2013 машиністом підйомника шостого розряду в автотранспортний цех вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижневартовськ;

№24 про звільнення з 05.03.2014 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№25 про прийняття з 15.03.2014 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;

№26 про звільнення з 19.11.2014 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№27 про прийняття з 20.11.2014 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;

№28 про звільнення з 10.10.2015 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№29 про прийняття з 11.10.2015 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№30 про звільнення з 28.09.2016 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№31 про прийняття з 29.09.2016 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№32 про звільнення з 29.09.2017 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№33 про прийняття з 02.10.2017 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№ 34 про звільнення з 02.10.2018 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№35 про прийняття з 03.10.2018 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№ 36 про звільнення з 03.10.2019 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№37 про прийняття з 04.10.2019 розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№38 про звільнення з 10.09.2020 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№39 про прийняття 05.10.2020 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство обмеженою відповідальністю «НАДРА».

12.06.2024 позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За принципом екстериторіальності структурним підрозділом для прийняття рішення за результатами поданої заяви визначено ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

За результатом розгляду заяви відповідач-2 прийняв рішення від 19.06.2024 №09 про відмову у призначенні пенсії. Підставою для відмови слугувало відсутність необхідного страхового стажу та те, що згідно Порядку подання та оформленням документів для призначення пенсій п.1 пп.1.7 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-яких час після виникнення права на пенсію або не раніше, ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

За змістом рішення «…за доданими документами до страхового стажу не зараховано:

- період роботи з 10.05.1998 по 01.12.1998, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР;

- період роботи на території російської федерації з 15.06.1999 по 05.09.1999, оскільки між датою наказом про звільнення наявна розбіжність. Звільнено 05.09.1999, a наказ від 22.05.2000. Крім того з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року;

- періоди роботи на території російської федерації з 01.01.1992 по 25.02.1994, з 18.10.1994 по 01.05.1998, 3 15.02.2001 по 26.11.2010, 3 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2016 по 29.09.2017, 02.10.2017 по 15.03.2014 по 19.11.2014, 3 20.11.2014 по 10.10.2015, 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020, запис № 39 (відсутній запис про звільнення), оскільки з 01 січня 2023 року російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року».

Не погодившись з таким рішенням пенсійного органу, позивач пред`явив цей позов до суду.

Спірні правовідносини між сторонами склалися у зв`язку із прийняттям рішення про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Надаючи правову оцінку цим правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд застосовує такі норми чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз цієї норми дає змогу виснувати, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюється Законом України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ) та Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 1 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За змістом ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Умови призначення пенсії за віком передбачено ст. 26 Закону №1058-IV.

Цією нормою регламентовано, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.

У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року.

Як вбачається з оскаржуваного акту індивідуальної дії, періоди роботи позивача з 10.05.1998 до 01.12.1998 не зараховано, оскільки запис про звільнення завірено печаткою УРСР.

Згідно з приписами ст. 62 Закону 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - порядок № 637).

Відповідно до п. 1, п. 2 порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абз. 1 п. 3 порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Приписами п. 18 порядку № 637 унормовано, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Однак, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у п. 3 порядку №637, а за відсутності документів про наявний стаж або відсутності архівних даних, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, пов`язаних з заявником спільною роботою.

Заразом суд зазначає, що наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі - інструкція №58).

Відповідно до п. 1 інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників підприємств, установ і організацій (надалі підприємств) усіх форм власності, які пропрацювали на них понад 5 днів, включаючи осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.

За правилами п. 2.4 інструкції № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

З наведеного нормативного регулювання суд виснує, що позивач не несе відповідальності за заповнення трудової книжки, оскільки записи у його трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, більше того, недоліки її заповнення не є підставою для тверджень про відсутність страхового стажу у позивача.

Власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.08.2019 в справі №654/890/17.

Єдиною підставою неврахування відомостей за період роботи з 10.05.1998 до 01.12.1998 є те, що запис в трудовій книжці завірений печаткою УРСР.

Суд зауважує, що такі мотиви не є достатніми для незарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи, оскільки постанова Верховної Ради України від 11.05.1992 №2318-ХІІ «Про заходи забезпечення виконання вимог дозвільної системи» та Інструкція про порядок видачі дозволів та виготовлення печаток і штампів, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.10.1993 №643, не містять положень про нечинність фактично існуючих печаток та штампів та обов`язок їх заміни.

Така позиція корелюється з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №275/615/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, отримання чи неотримання підприємством печатки нового зразку не повинно впливати на права особи, в трудовій книжці якої записи про періоди роботи завірені печаткою старого зразка. Наявність печатки УРСР жодним чином не спростовує факту наявності страхового стажу та не зумовлює недійсності відповідного запису.

Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Виявлені відповідачем-2 недоліки в заповненні трудової книжки не є такими, що виключають можливість зарахування відповідних періодів роботи до страхового стажу позивача.

Цей висновок корелюється з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою в постанові від 06.03.2018 року у справі №754/14898/15-а.

Окрім цього, суд акцентує на тому, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.

Такий висновок релевантний правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17.

Також Верховний Суд у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17 сформував позицію, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо спірного періоду роботи відповідачем суду не надано. При цьому, при вирішенні спору суд враховує, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених у ній записах.

Щодо незарахування спірних періодів роботи позивача на території російської федерації, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Угода про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994 року ратифікована Законом України від 11.07.1995 №290/95-ВР, та підписана, зокрема, Урядами російської федерації та України.

За правилами ст. 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода), пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якої вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, у тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Відповідно до ст. 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації.

Згідно зі ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Отже, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при визначенні розміру пенсії.

За змістом абз. 2, 3 ст. 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації від 14.01.1993 «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць здійснюється за законодавством держави, на території якого вони проживають.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано ст. 8 Закону №1058-ІV.

За дефініціями, закріпленими у ст. 1 Закону № 1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (пункт 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-ІV).

За правилами ч. 1, 10, 12 ст. 20 Закону № 1058-ІV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч. 16 ст. 106 Закону № 1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Такі вимоги визначені й у законодавстві російської федерації.

Відповідно до абз. 3 ст. 3 федерального закону від 17.12.2001 № 173-ФЗ «Про трудові пенсії в російській федерації» іноземні громадяни та особи без громадянства, які постійно проживають в російській федерації, мають право на трудову пенсію нарівні з громадянами російської федерації, за винятком випадків, встановлених федеральним законом або міжнародним договором російської федерації.

Федеральним законом від 03.12.2011 №379-ФЗ «Про внесення змін в окремі законодавчі акти російської федерації з питань встановлення тарифів страхових внесків в державні позабюджетні фонди» внесено зміни в ст. 7 федерального закону від 15.11.2001 № 167-ФЗ «Про обов`язкове пенсійне страхування в російській федерації», відповідно до яких, застрахованими особами є особи, на яких поширюється обов`язкове пенсійне страхування відповідно до цього закону.

Статтею 9 цього федерального закону передбачено, що він набирає чинності з 01.01.2012.

Таким чином, обов`язок реєстрації в системі обов`язкового пенсійного страхування іноземних громадян і осіб без громадянства, та відповідно, сплати за них страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії в бюджет Пенсійного фонду російської федерації виник з 01.01.2012.

Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України, ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вже зазначалось вище, згідно з п. 1 порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

З урахуванням викладеного, суд відхиляє доводи відповідача-2 про відсутність доказів сплати страхових внесків за спірний період, як на підставу його не врахування до стажу позивача, оскільки чинними міжнародними угодами визначено взаємне зарахування стажу роботи, набутого у країні учасниці угоди відповідно до законодавства країни-роботодавця. Сам факт офіційного працевлаштування позивача підтверджено записами в трудовій книжці та відповідними довідками, зокрема за періоди з 18.05.2012 по 16.01.2013, з 06.06.2013 по 05.03.2014, з 15.03.2014 по 19.11.2014, з 20.11.2014 по 10.10.2015, з 11.10.2015 по 28.09.2016, з 29.09.2016 по 29.09.2017, з 02.10.2017 по 02.10.2018, з 03.10.2018 по 03.10.2019, з 04.10.2019 по 10.09.2020 довідками від 01.07.2021 №72, від 04.05.2022 №26 (працював в ТОВ НЕДРА). З 15.02.2001 по 26.11.2010 довідкою від 01.12.2010 №89, виданої АОЗТ «Північна нафта» про заробіток, який враховується для обчислення пенсії. Крім того суд звертає увагу, що період з 01.01.1992 до 25.02.1994 підтверджується записами у трудовій книжці №9 та №10, оскільки охоплюється періодами з 03.10.1991 до 25.02.1994.

Будь-яких доказів, які б підтверджували несплату страхових внесків до пенсійних органів російської федерації, в тому числі з вини позивача суду не надано.

Суд звертає увагу на те, що чинне законодавство України передбачає механізми відшкодування Державі заподіяних їй збитків через виплату пенсії особі внаслідок виявлення після її призначення фактів, які спростовують наявність в особи страхового стажу для призначення пенсії за певний період трудової діяльності внаслідок подання недостовірних документів в підтвердження такої обставини.

Водночас, у такій соціальній сфері суспільних правовідносин як пенсійне забезпечення, тим паче, враховуючи збройну агресію російської федерації проти України та пов`язані з цією обставиною правові та фактичні труднощі в отриманні інформації про страховий стаж за період трудової діяльності в російській федерації, буде непропорційним обмеженням такого права особи через те, що вона не довела факт сплати її колишнім роботодавцем (роботодавцями) страхових внесків до пенсійного фонду рф (тим більше за відсутності доказів того, що такі страхові внески не сплачувалися і особа знала про це та не вчиняла жодних дій на усунення такого порушення страхувальником тощо), контроль за справлянням яких покладено на державу в особу компетентних на це її державних органів. Перекладення на фізичну особу доведення таких обставин щодо сплати страхових внесків для врахування певних періодів трудової діяльності до страхового стажу як передумови для призначення їй пенсії за віком, за факту невчинення пенсійним органом дій щодо перевірки таких обставин (незалежно від наявності причин, через які вони не вчинені), за наявності належних записів в трудовій книжці щодо періодів трудової діяльності особи, не може бути визнано судом правомірним втручанням в її право на пенсійне забезпечення, оскільки покладає на особу індивідуальний надмірний тягар.

Суд уважає безпідставним покликання відповідача-2 на відсутність правових підстав для зарахування страхового стажу за спірні періоди роботи на території російської федерація з тих підстав, що останньою з 01.01.2023 припинено участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, з огляду на таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі - постанова №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно з Угодою.

Враховуючи викладене, у цьому випадку і за обставин, що склались у зв`язку з повномаштабним вторгненням 24.02.2022 російської федерації на територію України та військовою агресією по відношенню до громадян України, відповідачем-2 не може бути відмовлено у врахуванні стажу позивача за періоди роботи на території російської ферерації.

Суд установив, що трудова книжка позивача заповнена відповідно до вимог інструкцій №162, 58 та містить всі необхідні записи, які дають можливість встановити дату прийняття та звільнення з роботи, місце роботи та накази, на підставі яких позивач прийнятий на таку роботу.

Позиція органу Пенсійного фонду суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.

Записами з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 дата першого заповнення 10.09.1980, підтверджуються такі періоди трудової діяльності:

№ 9 про прийняття з 03.10.1991 машиністом автокрану 6 розряду вахтовим методом роботи в Нижнєвартовське управління технологічного транспорту;

№10 про звільнення з 25.02.1994 з роботи у Нижневартовському управлінні технологічного транспорту за власним бажанням;

№11 про прийняття з 18.10.1994 машиністом підйомника А-50 шостого розряду на капітальний ремонт свердловин вахтово-експедиційним методом роботи в філію спільного підприємства «Сибнафта» (яке в подальшому перейменоване в акціонерне товариство закритого типу «Сибнафта» та Відкрите акціонерне товариство «Сибнафта»);

№14 про звільнення з 01.05.1998 з роботи у Відкритому акціонерному товаристві «Сибнафта» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№15 про прийняття з 10.05.1998 шофером в Мале підприємство «Надія»;

№16 про звільнення з 01.12.1998 з роботи в Малому підприємстві «Надія»;

№17 про прийняття з 15.06.1999 в структурний підрозділ Нижневартовського управління технологічного транспорту машиністом підйомника А-50 6 розряду для роботи на підземному і капітальному ремонті нафтових і газових свердловин;

№18 про звільнення з 05.09.1999 з роботи в структурному підрозділі Нижневартовського управління технологічного транспорту машиністом підйомника А-50 6 розряду для роботи на підземному і капітальному ремонті нафтових і газових свердловин за прогул;

№19 про прийняття з 15.02.2001 машиністом підйомника А-50 шостого розряду в транспортний цех вахтовим методом роботи в АОЗТ «Північна нафта»;

№20 про звільнення з 26.11.2010 з роботи з АОЗТ «Північна нафта» за власним бажанням;

№21 про прийняття з 18.05.2012 машиністом підйомника шостого розряду в дільницю капітального монтажу свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу - Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;

№22 про звільнення з 16.01.2013 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№23 про прийняття з 06.06.2013 машиністом підйомника шостого розряду в автотранспортний цех вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижневартовськ;

№24 про звільнення з 05.03.2014 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№25 про прийняття з 15.03.2014 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;

№26 про звільнення з 19.11.2014 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№27 про прийняття з 20.11.2014 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА» Хантимансійського автономного округу Югра Тюменської області місто Нижнєвартовськ;

№28 про звільнення з 10.10.2015 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№29 про прийняття з 11.10.2015 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№30 про звільнення з 28.09.2016 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№31 про прийняття з 29.09.2016 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№32 про звільнення з 29.09.2017 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№33 про прийняття з 02.10.2017 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№ 34 про звільнення з 02.10.2018 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№35 про прийняття з 03.10.2018 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№ 36 про звільнення з 03.10.2019 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№37 про прийняття з 04.10.2019 розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство з обмеженою відповідальністю «НАДРА»;

№38 про звільнення з 10.09.2020 з роботи з Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

№39 про прийняття 05.10.2020 машиністом підйомника сьомого розряду в цех капітального ремонту свердловин вахтовим методом роботи в Товариство обмеженою відповідальністю «НАДРА».

Також відомостями про трудову діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «НАДРА» підтверджено обставину звільнення з 26.05.2022.

Ці записи підтверджують страховий, в тому числі й пільговий стаж роботи за період з 03.10.1991 до 25.02.1994 в Нижневартовському управлінні технологічного транспорту; з 18.10.1994 до 01.05.1998 у Відкритому акціонерному товаристві «Сибнафта», з 10.05.1998 до 01.12.1998 у Малому підприємстві «Надія», з 15.06.1999 до 05.09.1999 в структурному підрозділі Нижнєвартовського управління технологічного транспорту; з 15.02.2001 до 26.11.2010 в АОЗТ «Північна нафта»; за період з 18.05.2012 по 16.01.2013; з 06.06.2013 до 05.03.2014; з 15.03.2014 до 19.11.2014; з 20.11.2014 до 10.10.2015; з 11.10.2015 по 28.09.2016; з 29.09.2016 до 29.09.2017; з 02.10.2017 до 02.10.2018; з 03.10.2018 до 03.10.2019; з 04.10.2019 до 10.09.2020; з 05.10.2020 до 26.05.2022 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «НАДРА».

Поряд з цим, довідками ТОВ «НАДРА» від 01.07.2021 №72, від 01.07.2021 №72/1, від 04.05.2022 №26 підтверджується, що в період з травня 2012 року до грудня 2020 року, з січня 2021 року до лютого 2022 року позивачу нараховувалася заробітна плата.

Зважаючи на те, що набуття позивачем трудового стажу в означені періоди відбулося в період чинності Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 для України, зупинення її дії не може мати негативні наслідки на законне право позивача щодо призначення пенсії.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення.

З наявних у справі доказів вбачається, що позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо вказаного періоду роботи та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового стажу.

Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території російської федерації після 13.03.1992 року, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 676/6166/16-а, від 16.04.2020 у справі № 555/2250/16-а.

Отже, при прийнятті рішення щодо зарахування чи відмови в зарахуванні страхового стажу певних періодів роботи, орган пенсійного фонду повинен враховувати норми законодавства України, в сукупності з нормами законів тієї країни, на території якої працювала в спірний період роботи особа, яка звернулась за призначенням пенсії або ж перерахунком пенсії. Сама лише несплата страхових внесків або неможливість отримання таких відомостей, не може бути підставою для відмови в зарахуванні такого стажу.

Разом із тим, суд звертає увагу, що відповідно до постанови №1328, Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022. Отже, до набрання чинності постановою №1328, Україна як держава-учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно з Угодою.

Відтак, Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 підлягає застосуванню при зарахуванні спірного стажу роботи позивача в російській федерації, оскільки Угода була чинною на момент набуття позивачем відповідного стажу.

Згідно з приписами п. 2 ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.

Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 23 Загальної декларації прав людини, п. 4 ч. 1 Європейської соціальної хартії та ст. 46 Конституції України, працівники у старості мають право на пенсію, що є основним джерелом існування, яка має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду №1-рп/99 від 09.02.1999 щодо тлумачення частини першої вказаної статті 58 Конституції України зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України). Проте, Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 19.06.2018 у справі №820/5348/17, розпочатий процес реалізації права, за загальним правилом, повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу закону (крім випадків, якщо у самому законі не визначений інший порядок), що узгоджується з принципом правої визначеності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки позивач працював у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у пенсійного органу не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації та, відповідно, і заробітну плату, отримувану під час виконання такої роботи.

Стосовно позовної вимоги про призначення та обчислення пенсії, суд звертає увагу на таке.

Приписами ч. 2 ст. 245 КАС України унормовано, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п. 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (п 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п. 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п. 10).

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені ст. 1, 3, ч. 2 ст. 6, 8, ч. 2 ст. 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст. 2 КАС України.

Зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду вбачається, що останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Статтею 58 Закону №1058-I унормовано, що Пенсійний фонд є органом, який, зокрема, призначає пенсії та готує документи для її виплати.

Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і поданих вперше.

Завданням адміністративного судочинства є перевірка правомірності дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, відповідності його рішень критеріям, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та закріплені в ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відтак, оскільки вирішення питання наявності права на пенсію (підрахунку загального стажу) є прерогативою пенсійного органу і суд не вправі замість пенсійного органу вдаватись до підрахунку стажу, чи прийняття рішення про призначення пенсії, тому на переконання суду, для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України після зарахування відповідних періодів роботи повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком.

Суд враховує, що згідно з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.

У цій справі для прийняття рішення за результатами поданої позивачем заяви, за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ в Чернівецькій області, рішенням якого відмовлено позивачу в призначенні пенсії.

Тож, дії зобов`язального характеру щодо зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів роботи та повторного розгляду її заяви має вчинити територіальний орган Пенсійного фонду України, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання про призначення пенсії за заявою позивача, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ в Чернівецькій області.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 09.07.2024 у справі №240/16372/23, який в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч. 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються судом під час вирішення цього спору.

Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його діянь (дій чи бездіяльності).

Відповідач-2 як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своєї поведінки, пов`язаної з прийняттям рішення про відмову у призначені пенсії. Доводи відповідача-2, викладені у відзиві, спростовано наведеним вище аналізом чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та правовими позиціями Верховного Суду.

За правилами ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керувався таким.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Приписами ч. 1 ст. 139 КАС України унормовано, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду з цим позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Понесені позивачем документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Чернівецькій області, оскільки, незважаючи на часткове задоволення позову, суд установив порушення прав позивача внаслідок прийняття протиправного рішення суб`єктом владних повноважень і спір по суті вирішено на його користь, тобто задоволена основна позовна вимога немайнового характеру.

Керуючись ст. 2, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295-297 КАС України, суд

у х в а л и в:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 19.06.2024 №09 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.06.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 01.01.1992 до 25.02.1994, з 18.10.1994 до 01.05.1998, з 10.05.1998 до 01.12.1998, з 15.06.1999 до 05.09.1999, з 15.02.2001 до 26.01.2010, з 18.05.2012 до 16.01.2013, з 06.06.2013 до 05.03.2014, з 15.03.2014 до 19.11.2014, з 20.11.2014 до 10.10.2015, з 11.10.2015 до 28.09.2016, з 29.09.2016 до 29.09.2017, з 02.10.2017 до 02.10.2018, з 03.10.2018 до 03.10.2019, з 04.10.2019 до 10.09.2020, з 05.10.2020 до 26.05.2022.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач-1 - Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (місцезнаходження: вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, 79016; ).

Відповідач-2 - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (місцезнаходження: пл. Центральна, буд. 3, м. Чернівці, 58002; )

СуддяАндрусів Уляна Богданівна