Справа № 640/23041/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2025-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повне)

м. Миколаїв

11 липня 2025 р.справа № 640/23041/19
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., за участю секретаря судового засідання Клепки А.В.,

представника позивача: Бутенко І.О.,

представника відповідача 1: Кадєєвої А.В.,

представника відповідача 2: Чабан О.В.,

у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, розглянув адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідачіввідповідач 1: Офіс Генерального прокурора, вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, відповідач 2: Дніпропетровська обласна прокуратура, просп. Дмитра Яворницького, 38, м. Дніпро, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., 49044,
проскасування наказу від 22.10.19 р. № 445-к; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Генеральної прокуратури України, Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. та прокуратури Дніпропетровської області, в якому просить суд:

1) скасувати наказ Генерального прокурора від 22 жовтня 2019 р. № 445к про звільнення позивача з посади заступника прокурора Дніпропетровської області - начальника слідчого управління та органів прокуратури, на підставі ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру з 22 жовтня 2019 р.;

2) поновити позивача в межах територіальної юрисдикції Дніпропетровської обласної прокуратури в органах прокуратури та на адміністративній посаді рівнозначній тій, з якої його було звільнено наказом від 22 жовтня 2019 р. № 445к;

3) стягнути з прокуратури Дніпропетровської області на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 22 жовтня 2019 р. по дату фактичного поновлення на публічній службі.

На обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що спірним наказом його було звільнено з займаної посади та органів прокуратури на підставі ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру. Позивач вважає, що його звільнення носить протиправний характер, так як:

- наказ від 22 жовтня 2019 р. № 445к підписаний неуповноваженою на те особою. Зокрема позивач стверджує, що Генеральний прокурор не мав повноважень на прийняття наказу про звільнення позивача;

- саме звільнення носить дискримінаційний характер, адже на момент видачі наказу від 22 жовтня 2019 р. № 445к не існувало підстав для звільнення позивача, які передбачені ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру, а також йому не було запропоновано переведення на інші рівнозначні посади в органах прокуратури, як це гарантовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України);

- звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 листопада 2019 р. позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою того ж суду від 24 грудня 2019 р. відкрито провадження в даній адміністративній справі з наступним складом учасників - відповідачі: Генеральна прокуратура України та прокуратура Дніпропетровської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідачів Генеральний прокурор Рябошапка Р.Г.

17 квітня 2025 р. справа прийнята до провадження суддею Миколаївського окружного адміністративного суду Морозом А.О. та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому провадженні суд змінив назви відповідачів з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора (далі - відповідач 1 або Офіс ГП) та з прокуратури Дніпропетровської області на Дніпропетровську обласну прокуратуру (далі - відповідач 2 або Дніпропетровська ОП), одночасно виключивши з кола учасників справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Генерального прокурора Рябошапку Р.Г.

Офіс ГП подав відзив, в якому позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з тих підстав, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури від 19 вересня 2019 р. № 113-IX (далі - Закон № 113-IX) запроваджено реформу органів прокуратури, ключовим елементом якої є проходження прокурорами процедури атестації, яка проводиться на підставі особистої письмової заяви прокурора, форма та зміст якої закріплені в Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 р. № 221 (далі - Порядок проходження прокурорами атестації). Подана ОСОБА_1 заява законодавчим вимогам не відповідає, що відповідач 1 розцінив як незгоду позивача на проходження атестації, що і послугувало підставою для прийняття наказу про звільнення позивача. Розділом ІІ п. 19 Закону № 113-IX встановлено особливий порядок звільнення прокурора на підставі ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру і ця норма є спеціальною по відношенню до Закону України Про прокуратуру, а тому твердження позивача про відсутність підстав для його звільнення саме на підставі ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру помилкові. Поновлення позивача на посаді в органах прокуратури без успішного проходження атестації суперечить вимогам Закону № 113-IX. Розділ ІІ п. 19 Закону № 113-IX напряму передбачав можливість звільнення прокурора під час його тимчасової непрацезданості. Хоча дана норма закону в подальшому і була визнана неконституційною, але відповідне рішення Конституційного Суду України (далі - КС України) не має зворотної дії в часі.

Дніпропетровська ОП. також позов не визнала, у відзиві нею наведені аналогічні за своєю суттю заперечення, що і у відповідача 1.

Позивач подав відповідь на відзив відповідача 2, в якому повторно викладені ті ж самі доводи, що і в позовній заяві.

В судовому засіданні представники учасників справи надали пояснення, які збігаються з аргументацією їх заяв по суті справи.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши подані ними докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Як слідує з записів в трудовій книжці, в серпні 1999 р. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в органи прокуратури, а з травня 2019 р. і до дня звільнення займав посаду заступника прокурора Дніпропетровської області - начальника слідчого управління.

25 вересня 2019 р. набрав чинності Закон № 113-IX.

Згідно з пояснювальною запискою до нього, цей Закон спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів (https://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=66266).

Як визначено розділом ІІ п. 7 Закону № 113-IX (тут і далі в редакції на час звільнення позивача 22 жовтня 2019 р.), прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до розділу ІІ п. 9, 10 Закону № 113-IX, атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. Прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

В реалізацію наведеної норми, наказом Генерального прокурора від 3 жовтня 2019 р. № 221 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації.

Додатком № 2 до Порядку проходження прокурорами атестації затверджено форму заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію для прокурорів регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних).

Позивач таку форму не заповнив, натомість подав на ім`я Генерального прокурора заяву від 11 жовтня 2019 р. в довільній формі, в якій, пославшись на міжнародні акти у галузі охорони праці та норми КЗпП України зазначив, що припинення трудових відносин повинно відбуватись із дотриманням законних прав працівника, тоді як Закон № 113-IX їх значно звужує. Також вказав на те, що використання під час співбесіди кадровою комісією інформації від фізичних та юридичних осіб, яка не підлягає підтвердженню, є грубим порушенням Конституції України, Загальної декларації прав людини, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Послався на висновки Верховного Суду щодо обов`язку роботодавця працевлаштувати працівників установи, що ліквідується. Одночасно позивач надав згоду на проведення перевірки доброчесності, з урахуванням зазначених нормативних актів, в тому числі міжнародних, та дав згоду на переведення на рівнозначну посаду в прокуратурі Дніпропетровської області.

Відповідач 1 розцінив цю заяву, як таку що не відповідає вимогам Порядку проходження прокурорами атестації і 22 жовтня 2019 р. видав наказ № 445к про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з дати цього наказу. Правовою підставою звільнення позивача в наказі вказана ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру.

6 листопада 2019 р. листом Генеральної прокуратури України Кривенко О.І. було повідомлено, що від нього надійшла заява невстановленої форми, у зв`язку з чим Генеральним прокурором було прийнято рішення про звільнення позивача, яке оформлено вищенаведеним наказом.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу законності звільнення позивача на підставі подання ним заяви, яка не відповідає формі і змісту, передбачених Порядком проходження прокурорами атестації. Також спірними є такі обставини, як наявність саме у Генерального прокурора повноважень на звільнення позивача, правові підстави звільнення у виді ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру та можливість звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності (перебування на лікарняному).

Як слідує з аналізу тексту форми заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію для прокурорів регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), яка є додатком до Порядку проходження прокурорами атестації, подаючи таку заяву, прокурор тим самим:

- вважається ознайомлений та погоджується на застосування до нього умов та процедур проведення атестації;

- підтверджує, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації, а також за умови настання однієї з підстав, передбачених розділом II п. 19 Закону № 113-IX, його буде звільнено з посади прокурора;

- погоджується, що під час проведення співбесіди та ухвалення рішення кадровою комісію може братися до уваги інформація, отримана від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно), яка не підлягає додатковому офіційному підтвердженню;

- надає згоду кадровим комісіям на повний та безпосередній доступ до інформації, визначеної в розділі II п. 15 Закону № 113-IX, включаючи інформацію з обмеженим доступом і таку, що містить персональні дані, а також дає згоду на надсилання комісіями, у разі необхідності, письмових запитань щодо професійної етики та доброчесності.

Аналіз тексту заяви ОСОБА_1 від 11 жовтня 2019 р. свідчить про те, що він не тільки не надав свою згоду на проходження процедури атестації та не погодився з іншими умовами, а й вважав атестаціє незаконною, такою, що порушує норми КЗпП України.

Як слідує з розділу ІІ п. 10 Закону № 113-IX, подача прокурором заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, є обов`язковим і невід`ємним елементом початку процедури атестації прокурора.

Сам факт того, що Порядком проходження прокурорами атестації затверджено дослівну форму такої заяви, свідчить про те, що законодавець не залишив її зміст на розсуд прокурора, а ввів єдину, уніфіковану і однакову для всіх прокурорів форму заяви, що узгоджується з метою подання такої заяви та цілями атестації прокурорів.

Наступним послідовним висновком з факту наявності єдиного зразка заяви є те, що подання заяви з будь-яким іншим змістом, слід розцінювати як невиконання вимог Порядку проходження прокурорами атестації.

За своїми правовими наслідками подання позивачем заяви довільної форми, яка не містить його згоди на проходження процедури атестації, дорівнює неподанні заяви про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію для прокурорів регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), без чого неможливо допустити позивача до атестації.

Відповідно до розділу ІІ п. 19 пп. 1 Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру за умови настання однієї із наступних підстав:

неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Оскільки позивач не подавав заяви за встановленою формою і змістом у сенсі Порядку проходження прокурорами атестації та враховуючи те, що його заява від 11 жовтня 2019 р. не містить всіх необхідних погоджень та вочевидь свідчить про незгоду позивача з процедурою атестації, відповідач 1 зробив вірний висновок, що маються підстави для звільнення позивача, які встановлені розділом ІІ п. 19 пп. 1 Закону № 113-IX, тобто неподання прокурором заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір пройти атестацію.

В розділі ІІ п. 19 Закону № 113-IX закріплено, що за умови настання такої обставини, прокурор звільняється на підставі ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру.

В свою чергу, ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру передбачає, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

На думку позивача, на момент його звільнення не настали обставини, які передбачені вищевказаною нормою, але таке тлумачення є хибним, так як можливість звільнення прокурора у зв`язку з неподанням ним заяви про переведення до обласної прокуратури та про намір пройти атестацію, напряму встановлена розділом ІІ п. 19 пп. 1 Закону № 113-IX, тобто ця норма встановляє окрему і самостійну підставу для звільнення прокурора за ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру.

Єдиним юридичним фактом, на підставі якого позивача було звільнено, є неподання ним встановленої заяви, тобто звільнення відбулось за настання умови, передбаченої розділом ІІ п. 19 пп. 1 Закону № 113-IX, яка імперативно визначає, що таке звільнення здійснюється за ст. 51 ч. 1 п. 9 Закону України Про прокуратуру.

Одним з аргументів, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, є дискримінаційний характер Закону № 113-IX, його неузгодженість і суперечність із гарантованими правами працівників, передбаченими КЗпП України, зокрема в частині обов`язку роботодавця запропонувати працівнику іншу роботу.

Стаття 1 п. 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять № 111, ратифікована Україною 4 серпня 1961 р. (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/993_295#Text) визначає, що відповідно до мети цієї Конвенції термін дискримінація охоплює:

a) будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять;

b) будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.

В той же час, ст. 1 п. 2 цієї Конвенції передбачає, що будь-яке розрізнення, недопущення або перевага відносно певної роботи, що ґрунтується на її специфічних вимогах, дискримінацією не вважається.

В п. 48, 49 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі Пічкур проти України від 7 листопада 2013 р., Суд зазначив, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі Вілліс проти Сполученого Королівства (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 р. у справі Ван Раалте проти Нідерландів (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Як зауважив в своєму Рішенні від 7 липня 2004 р. у справі № 1-14/2004 КС України, конституційний принцип рівності не виключає можливості законодавця при регулюванні трудових відносин встановлювати певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій, у тому числі вводити особливі правила, що стосуються підстав і умов заміщення окремих посад, якщо цього вимагає характер професійної діяльності.

Отже, положення як міжнародного законодавства, ратифікованого Україною, так і практика ЄСПЛ та КС України визнають можливість запровадження відмінностей в законодавчому регулюванні для різних категорій працівників чи службовців, що має бути обумовлено і виправдано специфікою такої роботи (посади).

Прокуратура України є специфічним органом, завдання якого визначені на рівні Конституції України, її діяльність і правовий статус прокурорів передбачені окремим Законом, а тому суд вважає, що держава вправі застосовувати до прокурорів відмінні від загального трудового регулювання правила та процедури, про що і було зазначено в пояснювальній записці до Закону № 113-IX, яка наводилась судом вище.

За таких обставин, запровадження Законом № 113-IX процедури атестації прокурорів не є дискримінацією.

З тих же міркувань суд відхиляє аргументи позивача про те, що відповідач 1 повинен був запропонувати йому іншу роботі, як це передбачено ст. 49-2 КЗпП України - процедура атестації прокурорів є самостійним правовим механізмом, на який не розповсюджуються норми КЗпП України і які не застосовуються субсидіарно.

На момент звільнення позивача розділ ІІ п. 19 пп. 1 Закону № 113-IX містив положення про те, що перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Позивач надав два листки непрацездатності, з яких вбачається, що він був звільнений від роботи з 8 до 19 жовтня 2019 р. та з 21 до 25 жовтня 2019 р., але враховуючи наведені вище положення розділу ІІ п. 19 Закону № 113-IX, ця обставина не перешкоджала його звільненню.

В наступному, КС України в Рішенні від 2 жовтня 2024 р. у справі № 3-5/2023(5/23, 79/23) визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення розділу II п. 19 абз. 6 Закону № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.

Окреме положення розділу II п. 19 абз. 6 Закону № 113-IX, згідно з яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту, визнане неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення КС України цього Рішення.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ст. 91 Закону України Про Конституційний Суд України).

Таким чином, на час звільнення ОСОБА_1 в жовтні 2019 р. положення розділу ІІ п. 19 абз. 6 Закону № 113-IX, за яким перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, не було перешкодою для його звільнення з посади прокурора, було чинним і підлягало застосуванню, а його подальше визнання неконституційним в жовтні 2024 р., не має ретроспективної дії в часі і не впливає на спірні правовідносини.

Суд відхиляє аргументи позивача про те, що його звільнення відбулось на підставі наказу, який підписаний не уповноваженою на те особою, тобто Генеральним прокурором.

Судом встановлено, що призначення позивача на посаду заступника прокурора Дніпропетровської області - начальника слідчого управління відбулось наказом від 17 травня 2019 р. № 64к, підписаним Генеральним прокурором.

За загальним правилом, призначення особи на посаду і її звільнення відбувається одним і тим самим суб`єктом призначення.

Відповідно до ст. 9 ч. 1 п. 3 Закону України Про прокуратуру в редакції на час виникнення спірних правовідносин, Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та порядку, встановлених цим Законом.

Стаття 39 ч. 1, 4 п. 8 Закону України Про прокуратуру передбачає, що адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є посади заступника керівника регіональної прокуратури.

Призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої цієї статті, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України.

Звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6-8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України (ст. 41 ч. 1 цього Закону).

Розділ ІІ п. 19 Закону № 113-IX передбачає, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру.

Таким чином, так як призначення позивача на посаду відбулось наказом Генерального прокурора, адже його посада відноситься до адміністративних посад, на яку прокурор призначається цим суб`єктом призначення і звільнення з цієї посади здійснюється також Генеральним прокурором, а Закон № 113-IX не встановлює відмінностей при звільненні прокурора у разі неподання ним заяви про переведення та намір пройти атестацію, то в такому випадку наказ про звільнення позивача виданий та підписаний повноважною особою.

Також суд вважає за потрібне наголосити, що за будь-яких умов, прокурор не може бути призначений або поновлений на посаді поза процедурою атестації.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011, ), Дніпропетровської обласної прокуратури (просп. Дмитра Яворницького, 38, м. Дніпро, Дніпровський р-н, Дніпропетровська обл., 49044, ) відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено

17 серпня 2025 р.

Суддя А. О. Мороз