Справа № 380/12188/24
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 рокуЛьвівСправа № 380/12188/24 пров. № А/857/798/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Гінди О.М., Ніколіна В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Раневича Ореста Юрійовича та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі №380/12188/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії (головуючий суддя першої інстанції Сидор Н.Т., місце ухвалення м. Львів, за правилами спрощеного позовного провадження, дата складання повного тексту 29.11.2024),-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області (далі відповідач), у якому просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №37 від 03.05.2024, яким відмовлено ОСОБА_1 у переведенні його на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести ОСОБА_1 на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889, зарахувавши період його військової служби з 11.11.1980 по 11.11.1982 до стажу державної служби, та виплачувати її починаючи з 26.04.2024 на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 24.04.24 № 23 та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 24.04.24 № 22, виданих Стрийською районною державною адміністрацією Львівської області, з урахуванням фактично виплачених сум.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що його страховий стаж роботи становить 41 рік 05 місяців 05 днів, в тому числі, 20 років 02 місяці 06 днів стаж державної служби (разом із військовою службою), який дає право на призначення пенсії відповідно до норм законів України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723 та від 10.12.2015 № 889-VIII. Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 37 від 03.05.2024 року відмовлено у переведенні на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889. Як вбачається із наданого відповідачем розрахунку стажу державної служби до останнього не враховано період проходження позивачем військової служби (з 11.11.1980 по 11.11.1982), що суперечить законодавству України.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №37 від 03.05.2024, яким відмовлено ОСОБА_1 у переведенні його на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 26.04.2024 пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, зарахувавши період його військової служби з 11.11.1980 по 11.11.1982 до стажу державної служби.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представника позивача ОСОБА_1 адвоката Раневича Ореста Юрійовича (далі представник позивача) та Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області подали апеляційні скарги. Посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області перевести позивача на пенсію за віком відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723, .п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині. Прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю та зобов`язати відповідача зарахувавши період його військової служби з 11.11.1980 по 11.11.1982 до стажу державної служби, та виплачувати її починаючи з 26.04.2024 на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 24.04.24 № 23 та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 24.04.24 № 22, виданих Стрийською районною державною адміністрацією Львівської області, з урахуванням фактично виплачених сум.

Представник відповідача в апеляційній скарзі заперечує щодо наявності у позивача стажу державної служби, оскільки той перебував на посадах в органах місцевого самоврядування стаж роботи у яких не підлягає зарахуванню до стажу державної служби. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Позивачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим в частині визнання протиправним і скасування рішення ГУПФ України у Львівській області №37 від 03.05.2024, яким відмовлено ОСОБА_1 у переведенні його на пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889 та зобов`язання ГУПФ України у Львівській області призначити ОСОБА_1 з 26.04.2024 року пенсію за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889, зарахувавши період його військової служби з 11.11.1980 року по 11.11.1982 року до стажу державної служби, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , суть якого зводиться до того, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29.11.2024 року скасувати, прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 28.07.1980) ОСОБА_1 в період з 11.11.1980 року по 17.11.1982 рік (записи №5) проходив військову службу.

26.04.2024 позивач подав заяву до Головного управлінні Пенсійного Фонду України у Львівської області про перевід на пенсію на умовах п.п. 10,12 Закону України «Про державну службу» №889 від 10 грудня 2015 року, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723.

До заяви долучено оригінали довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 24.04.2024 №22 та №23, видані Стрийською районною державною адміністрацією Львівської області.

Рішенням Головного управління Пенсійного Фонду України в Львівській області від 03.05.2024 №37 позивачу відмовлено в призначенні пенсії з огляду на те, що станом на 01.05.2016 не обіймав посаду державної служби та набув стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців 18 років 02 місяці 05 днів, тобто на момент набрання чинності Закону №889 ОСОБА_1 не обіймав посаду державного службовця в державному органі, підстав для здійснення перерахунку пенсії (переведення на пенсію згідно Закону України «Про державну службу») відповідно до Закону №889 немає.

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з метою його скасування.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково з тих підстав, що призначити пенсію з врахуванням на підставі довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 24.04.24 № 23 та про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби від 24.04.24 № 22, виданих Стрийською районною державною адміністрацією Львівської області, є передчасними, а отже безпідставними, оскільки спірним питанням у розглядуваних правовідносинах є право позивача на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №3723-ХІІ, а не визначення грошового розміру пенсії.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з нормами частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України встановлено, що основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV, який набрав чинності з 01.01.2004 (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 10 Закону №1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один з цих видів пенсії за вибором.

Пунктом 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII передбачено, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Положеннями пункту 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону №889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

За наведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною 1 статті 37 Закону №3723ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Подібних висновків щодо застосування зазначених норм матеріального права дійшов Верховний Суд у рішенні від 04.04.2018 у зразковій справі №822/524/18, а також у постановах від 01.12.2020 у справі №466/6057/17, від 16.12.2021 у справі №538/804/17, від 22.06.2021 у справі №308/67/17, від 29.09.2022 у справі №234/6967/17 та від 29.11.2022 у справі №431/991/17.

Відповідно до пункту 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII.

Згідно пункту 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаних із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно ч. 1 ст. 8 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Стаж державної служби обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283, згідно якого до стажу державної служби включався час військової служби у ЗС та інших військових формуваннях.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 (дата заповнення 28.07.1980) ОСОБА_1 в період з 11.11.1980 року по 17.11.1982 рік (записи №5) проходив військову службу.

Як встановлено судом, позивач отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, п.п. 10, 12 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889.

Рішенням від 03.05.2024 №37 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області відмовило позивачу у задоволенні його заяви.

Із вказаного рішення, а також долученого перерахунку вбачається, що стаж державної служби позивача становить 18 років 2 місяці 5 днів та охоплює період роботи позивача з 30.03.1990 по 16.06.2008.

Водночас, до стажу державної служби не зараховано період проходження позивачем військової служби з 11.11.1980 по 11.11.1982.

З огляду на такі обставини та на наведені правові норми, колегія суддів вважає обґрунтованою позицію суду першої інстанції, що до стажу державної служби підлягає зарахування періоду проходження військової служби позивача з 11.11.1980 року по 11.11.1982 року.

Так як відповідач протиправно не зарахував позивачу до стажу державної служби період проходження військової служби, то рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 03.05.2024 №37, яким відмовлено у перерахунку пенсії (переведенні з одного виду пенсії на інший) через відсутність необхідного стажу роботи позивача на посадах державної служби станом на 01.05.2016 є протиправним та обґрунтовано скасовано судом першої інстанції, а тому спірні періоди підлягають до зарахування до стажу державної служби.

Відповідачем у справах, в яких оспорюються, зокрема, рішення, ухвалені в результаті розгляду заяви про призначення пенсії, є суб`єкт владних повноважень, який прийняв відповідне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 08.02.2024 у справі №500/1216/23 та від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.

Однак, у спірних відносинах відповідач наразі не реалізував своє повноваження щодо зарахування до стажу державної служби позивача спірного у цій справі періоду проходження військової служби позивача з 11.11.1980 року по 11.11.1982 року. та, як наслідок, не дослідив питання наявності у позивача достатнього страхового стажу для призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

З практики Європейського суду слідує, що в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційних скарг фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянтів з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційних скарг висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційні скарги задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Раневича Ореста Юрійовича та Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2024 року у справі №380/12188/24 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін