Справа № 420/37111/24
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А
17 липня 2025 року м.Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Вовченко О.А., розглянувши в порядку письмового провадження клопотання Новицького Станіслава Володимировича - представника Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду 02.12.2024 надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор», в якій позивач просить суд:
- зобов`язати державну установу «Херсонський слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 13.05.2022 включно у розмірі 30 000 грн. за кожен місяць служби.
Ухвалою суду від 09 грудня 2024 року прийнято до розгляду позову заяву ОСОБА_1 . Відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
До Одеського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшло клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
Обґрунтовуючи заявлене клопотання представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 проходив службу в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор» на посаді начальника відділу охорони. Наказом державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 № 4/ОС «Про особовий склад» позивача 24.01.2023 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України згідно із п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Остаточний розрахунок при звільненні з ОСОБА_1 проведено 27 лютого 2023 року, розмір компенсаційних витрат складав 166548 грн. Позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року по вказаній справі позов задоволено. На виконання судового рішення 22.11.2023 наказом №42/ОС скасовано п.1.6 наказу ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» від 24.01.2023 №4/ОС «Про особовий склад» в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено на посаді начальника відділу охорони з 25.01.2023 р. З 22.11.2023 року позивач перебував у простої, наразі перебуває у відпустці без збереження заробітної плати, оскільки перебуває на непідконтрольній частині Херсонської області. До позовної заяви позивачем залучено лист державної установи № 117/ВС від 27.01.2023 року, яким установа проінформувала голову Первинної профспілкової організації працівників територіальних органів Міністерства юстиції України Компанієць А.В., що виплата винагороди, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168, особам рядового та начальницького складу, які проходять службу в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор» не здійснювалась. З долученого ордеру на представництво інтересів позивача, адвокат Компанієць А.В., представляє інтереси ОСОБА_2 з 26.01.2023 року та була обізнана про факт не здійснення виплат додаткової винагороди, відповідно до постанови КМУ від 28.02.2022 року № 168, особам рядового та начальницького складу, які проходять службу в державній установі «Херсонський слідчий ізолятор», однак позивач скористався своїм правом поза межами строку визначеним законодавством. Позивачем заявлені позовні вимоги, щодо стягнення додаткової виплати за період з 24.02.2022 року по 13.05.2022 року, остаточний розрахунок при звільнені позивач отримав 27.02.2023 року, з вимогою щодо виплати йому додаткової винагороди у відповідності до Постанови №168 до установи не звертався, а до суду звернувся з цим позовом лише у грудні 2024 року, поза межами визначених законодавством строків, заяви про поновлення строку на звернення з відповідною вимогою до суду позивачем не подавалось. Повну інформацію про надходження грошового забезпечення позивач може самостійно отримати в будь-який момент сформувавши довідку ПФ України форми ОК-7, тому був обізнаний про розмір грошового забезпечення отримуючи його щомісячно. ОСОБА_1 в період проходження служби, а також при звільненні та після звільнення мав інформацію про розмір виплаченого грошового забезпечення. Враховуючи викладене, оскільки у межах даної справи на момент звільнення позивача у січні 2023 року частина друга статті 233 КЗпП України вже діяла у новій редакції, а встановлений Кабінетом Міністрів України карантин закінчився до моменту подання позовної заяви, позов подано поза межами строків визначеного чинним законодавством. Разом з тим, позивачем не надано доказів про поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, які б унеможливили своєчасне звернення до суду першої інстанції. Ведення активних бойових дій на території м. Херсона не може бути поважною причиною для поновлення строку на подання позовної заяви без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення військового стану вплинуло на позивача, що в свою чергу обумовило пропуск строку на звернення до суду.
Від представника позивача до суду надійшли заперечення на клопотання про залишення позову без розгляду, де зазначено, що клопотання не підлягає задоволенню. Спір у даній справі стосується виплати складових грошового забезпечення (додаткового виду грошового забезпечення), осіб, які проходять службу в органах ДКВС України, що у тому числі є рівнозначним поняттю «заробітної плати». До 19.07.2022 року Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Обмеження терміну звернення до суду з трудовими спорами до трьох місяців не поширюються на події, які мали місце до 19.07.2022. Зокрема для стягнення заробітної плати/грошового забезпечення, яка належала працівнику до цієї дати, залишається можливість звернення без обмежень у часі, згідно з попередньою редакцією закону. До позовних вимог позивача про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткової винагороди, за період з 24.02.2022 по 13.05.2022 включно у розмірі 30 000 грн. за кожен місяць служби, застосуванню підлягає ч.2 ст. 233 КЗпП України у редакції чинній до змін внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 № 2352-ХІ, якою визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
З приводу клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Приписи ст. 122 КАС України не містять норми, які б регульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 року у справі №990/156/23 сформулювала правовий висновок щодо застосуванню строку звернення до суду у справах, пов`язаних з порушенням закону про оплату праці у публічно-правових відносинах, а саме, що положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час недопуску до продовження виконання повноважень) у разі порушення законодавства про оплату праці. В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що норма статті 233 Кодексу законів про працю України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Вказана норма поширює свою дію на всіх працівників та службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-IX, далі - Закон України від 1 липня 2022 року №2352-IX) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу статті 233 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Верховний Суд 06.04.2023 ухвалив рішення за результатами розгляду зразкової справи №260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2023 року, предметом спору якої також є недотримання законодавства про оплату праці. У вказаному рішенні сформовано наступні висновки: «До 19.07.2022 Кодекс законів про працю України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. При цьому, з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 Кодекс законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності».
Отже, у рішенні від 06.04.2023 у зразковій справі №260/3564/22 Верховний Суд виклав правову позицію щодо поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що у даній справі до вимог про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 24.02.2022 по 13.05.2022 застосуванню підлягає ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, якою визначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 09.01.2025 у справі №420/3720/24.
Позовні вимоги у межах даної справи стосуються питання оплати праці позивача за період з 24.02.2022 по 13.05.2022 року тобто до 07.07.2022 року, коли строк звернення до суду по вказаній категорії справи не був обмежений, посилання представника відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованими.
Таким чином, оскільки позивачем не пропущено строк звернення до суду, відповідно у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 122, 123, 243, 248, 256 КАС України, суд -
У задоволенні клопотання Новицького Станіслава Володимировича - представника Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Заперечення проти ухвали може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Вовченко O.A.