Справа № 400/1509/25
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2025 р.м. ОдесаСправа № 400/1509/25

Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.

Дата і місце ухвалення 25.03.2025р., м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Семенюка Г.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.10.2024 року № 0-1404-UA0081533, яким йому визначено грошове зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік щодо нежитлової будівлі загальною площею 14841,4 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 року позов задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Миколаївській області від 22.10.2024 № 0-1404-UA0081533 (форма «Ф»).

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт у поданій апеляційній скарзі посилався на те, що відповідно до інформації в ІКС «Податковий блок» у власності ОСОБА_1 перебував об`єкт нерухомого майна, а саме: - комплекс за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 14841,4 кв.м, право власності 10.07.2014 - 12.01.2024 (знищення об`єкта речових прав 04.01.2024).

Як зазначив апелянт, відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Кодексу, сформовано податкове повідомлення-рішення від 22.10.2024 року №0-1404- UA0081533 на суму 248593,45 грн за 2023 рік та направлено платнику поштовим відправленням на адресу місця реєстрації.

Апелянт посилався на те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформації щодо руйнування об`єктів нерухомості з 2016 року в Державному реєстрі речових прав не відображено. Зазначений об`єкт нерухомості припинено 12.01.2024 року.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

В обґрунтування правомірності винесеного податкового повідомлення-рішення апелянт зазначив, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав речове право на спірний нежитловий об`єкт нерухомого майна, зареєстровано 10.07.2014 року і лише 28.12.2023 року погашено на підставі Витягу з ЄДЕССБ, виданого 11.01.2024 року. Вищевикладене, на думку апелянта, вказує на те, що ОСОБА_1 зареєстрував за собою право власності на об`єкти нежитлової нерухомості 10.07.2014 року, проте тільки 15.01.2023 року позивач звернувся із заявою до відділу державної реєстрації виконавчого комітету Кам`яномостівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для проведення реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Апелянт посилався на те, що заявами від 28.12.2023 року внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для проведення реєстрації припинення права власності на об`єкти нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 . А також заявою від 12.01.2024 внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для проведення реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу, як зазначає апелянт, доказів, які б підтверджували зазначені в позові доводи, щодо знищення об`єктів нерухомого майна з 2016 року, щодо яких виникли спірні відносини, ОСОБА_1 не надано.

Вищевказане, на думку апелянта, свідчить про те, що факт знищення нерухомого майна, за яким позивачу нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки набув юридичної сили після державної реєстрації припинення права власності на підставі витягів з ЄДЕССБ про факт знищення об`єктів нерухомого майна та особистої заяви особи про припинення права власності. За таких обставин апелянт вважає, що нарахування контролюючим органом податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки здійснювалося відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно на об`єкти нерухомого майна, які перебували у власності ОСОБА_1 на дату формування податкового повідомлення-рішення.

Крім того, апелянт посилається на те, що спірні правовідносини що виникли між ОСОБА_1 та органом ДПС не суперечать положенню ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у зв`язку з тим, що період, за який позивачу нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки припадає на податковий період 2023 року, тобто період в межах якого припинення права власності не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав, а також відсутня будь-яка інша інформація, технічна документація щодо встановлення факту знищення майна.

Апелянт вважає прийняте податкове повідомлення-рішення правомірним та обґрунтованим, а тому просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 року та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне:

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.03.2025 року № 416498638 Державний реєстр речових прав містить відомості про державну реєстрацію у період з 10.07.2014 року по 12.01.2024 року права приватної власності позивача на комплекс будівель та споруд відгодівельного комплексу по вирощуванню молодняка великої рогатої худоби загальною площею 14841,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

В свою чергу 12.01.2024 року державним реєстратором здійснено реєстрацію припинення права власності позивача на зазначений вище об`єкт нерухомості, про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме. Підставою внесення даного запису став факт знищення об`єкта речових прав. Документом, що підтверджує факт знищення об`єкта будівництва вказано Витяг з ЄДЕССБ, серія та номер: DT01:7784-2792-4906-1124, виданий 11.01.2024 року.

Згідно з Довідкою товариства з обмеженою відповідальністю НЬЮ ВЕКТОР від 24.04.2021 року № 1-3 нерухоме майно, а саме: комплекс будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 14841,4 кв. м, знищено. У довідці вказано, що при проведенні обстеження з виїздом на місце 21.04.2021 року встановлено, що за вищевказаною адресою на земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомості.

22.10.2024 року Головне управління ДПС у Миколаївській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 0-1404-UA0081533 (форма Ф), яким визначило позивачеві грошове зобов`язання на суму 248 593,45 грн за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2023 рік щодо нежитлової будівлі загальною площею 14841,4 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

18.12.2024 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою, в якій просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 22.10.2024 року № 0-1404-UA0081533 (форма Ф) у зв`язку з тим, що вищенаведений об`єкт нерухомого майна з 21.04.2021 року вважається повністю знищеним.

Листом від 17.01.2025 року № 588/6/14-29-24-02-03 відповідач повідомив, що податкове повідомлення-рішення може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності такого рішення актам законодавства.

Не погоджуючись з прийняти податковим повідомленням, рішенням, позивач оскаржив його до суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно наявності підстав для скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, з огляду на наступне:

Згідно п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

У відповідності до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, разом з детальним розрахунком суми/сум податку, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються платнику податку контролюючим органом у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Таким чином об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкти житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти житлової нерухомості будівлі, зареєстровані згідно із законодавством як об`єкти житлової нерухомості, дачні та садові будинки.

За положеннями п.п. 14.1.1291 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості. До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

При цьому, визначення грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки здійснюється контролюючим органом на підставі, зокрема, даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05.03.2025 року № 416498638, за позивачем було зареєстровано право власності на комплекс будівель та споруд відгодівельного комплексу по вирощуванню молодняка великої рогатої худоби загальною площею 14841,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Саме у зв`язку з наявністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, контролюючим органом було визначено позивачу, згідно із оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням, суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний 2023 рік.

Оспорюючи правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення, позивач вказував на те, що комплекс будівель та споруд відгодівельного комплексу по вирощуванню молодняка великої рогатої худоби загальною площею 14841,4 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, з огляду на знищення цього нерухомого майна у 2021 році.

Згідно з частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Підстави припинення права власності визначені у статті 346 Цивільного кодексу України, відповідно до пункту 4 частини першої якої право власності припиняється у разі знищення майна.

Статтею 349 Цивільного кодексу України визначено, що право власності на майно припиняється в разі його знищення.

У постанові від 18.11.2020 року у справі № 04/5026/803/2012 Верховний Суд сформулював такий правовий висновок:

"Положення статті 349 ЦК України є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, що дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно з даною статтею, є наявність встановленого факту знищення майна.

Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. При цьому, перелік документів, на підставі яких можна встановити факт знищення майна, не є вичерпними.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 17.01.2019 у справі № 708/254/18, від 26.06.2019 у справі № 334/16303/15-ц, від 01.08.2019 у справі № 915/406/18, від 25.09.2019 у справі № 272/62/15-ц, від 20.07.2021 року у справі № 904/4389/19».

Таким чином відповідно до статей 346, 349 ЦК України право власності припиняється в силу закону, що пов`язане із настанням певних обставин.

Колегія суддів звертає увагу на те, що усталеною є позиція Верховного Суду (зокрема, але не виключно, постанова від 28 червня 2023 року у справі № 539/5295/21) про те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття такого права з фактом його державної реєстрації. Сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 925/1121/17, від 17 квітня 2019 року у справі № 916/675/15, від 06 жовтня 2021 року у справі № 910/13574/20.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Отже, державна реєстрація речового права має похідний характер від набуття відповідного права. Аналогічний підхід є і до реєстрації припинення речових прав.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що знищене нерухоме майно, тобто майно, на яке припинено право власності, не може бути об`єктом оподаткування незалежно від того, чи внесені відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, чи не внесені.

Судом встановлено, що факт знищення нерухомого майна, а саме: комплексу будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 14841,4 кв.м, підтверджується довідкою товариства з обмеженою відповідальністю НЬЮ ВЕКТОР від 24.04.2021 року № 1-3, згідно якої станом 21.04.2021 року встановлено, що за вищевказаною адресою на земельній ділянці відсутні будь-які об`єкти нерухомості.

З огляду на вказане, у звітному 2023 році був відсутній об`єкт оподаткування комплекс будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 14841,4 кв.м, у зв`язку із зниженням вказаного об`єкту нерухомого майна, а тому відсутні і підстави для сплати позивачем податку на нерухоме майно за вказаний об`єкт у 2023 році.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів вважає безпідставними є посилання контролюючого органу на відсутність підстав для задоволення позову лиш з тих підстав, що відомості про зниження майна до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно були внесені тільки у 2024 році і саме з цього часу спірний об`єкт нерухомого майна вважається таким, що знищений та не є об`єктом оподаткування.

Враховуючи встановлені у даній справі обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно від 22.10.2024 року № 0-1404-UA0081533 підлягає скасуванню.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував, що органи Державної податкової служби здійснюють розрахунок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на підставі інформації про перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних та юридичних осіб, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а за таких обставин, відсутні підстави вважати, що відповідач діяв неправомірно, не у визначений законом спосіб.

Враховуючи все вищевикладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, та не свідчать по неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: О.А. Шевчук