Справа № 136/771/25
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2025-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 136/771/25

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шпортун С.В.

Суддя-доповідач - Капустинський М.М.

15 липня 2025 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Капустинського М.М.

суддів: Шидловського В.Б. Сапальової Т.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Пращерук М. О.,

представника відповідача Ковальчук Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Патрульної поліції у Вінницькій області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та виступає на стороні відповідача - поліцейського 2 взводу 2 роти 1 батальйону УПП у Вінницькій області - капітана поліції Примчука Вадима Геннадійович про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

у квітні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області із вищевказаним позовом до Управління патрульної поліції у Вінницькій області (далі відповідач 1), обґрунтовуючи підставність вимог тим, що постановою серія ЕНА №4522325 від 17.04.2025 у справі про адміністративне правопорушення його, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за порушення ПДР, а саме: керування транспортним засобом TOYOTA AVENSIS НОМЕР_1 та порушення швидкісного режиму в населеному пункті.

Позивач вважає зазначене рішення посадової особи суб`єкта владних повноважень незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки працівник поліції виявивши факт порушення спочатку виніс постанову після чого почав проводити розгляд справи, що є порушенням процесуального порядку та його прав, передбаченихст.268 КУпАП, що послугувало підставою звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивачем у справі подано до суду апеляційну скаргу в якій, з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржене судове рішення, прийняти нове - про задоволення позову.

Вказує, що зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що в її основу не було покладено жодного доказу в тому числі й документів і відео з технічних приладів.

Сьомим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 25.05.2025 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

15 липня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.311 КАС України справа судом апеляційної інстанції переглядається в порядку письмового провадження.

Судом встановлено, що 17.04.2025 поліцейський 2 взводу 2 роти 1 батальйону УПП у Вінницькій області - капітан поліції Примчук Вадим Геннадійович виніс постанову серії ЕНА №4522325, якою накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за ч.1 ст. 122 КУпАП.

Зі змісту оскаржуваної постанови слідує, що 17.04.2025 о 12:45 год. в м. Вінниця, вул. Немирівське шосе 90д, водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем в населеному пункті позначеному дорожнім знаком "5.49" в м. Вінниця, вул. Немирівське шосе, 90д, рухався зі швидкістю 84 км год., чим перевищив дозволену швидкість на 34 км год. Швидкість вимірювалась приладом Трукам ТС 001146. Бодікамери 467724 та 473693. Чим порушив п. 12.4 ПДР порушення швидкісного режиму в населеному пункті, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст. 122 КУпАП.

Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, а відтак постанова від 17.04.2025 винесена правомірно та не підлягає скасуванню

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені в порядку адміністративного судочинства, що передбачено ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Закон України "Про Національну поліцію", визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про Національну поліцію")

Згідно з приписами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, станом на час вчинення адмінправопорушення, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема частини перша, друга, третя, четверта, шоста і сьома статті 122. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Закону України "Про Національну поліцію", з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України N 1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі,

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно з п. 11 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України N 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до положень ст. 14 Закону України "Про дорожній рух", учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

Згідно з розділом 8 Правил дорожнього руху встановлено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Так, п. 33 Дорожні знаки, знак 5.49 "Початок населеного пункту" вказує на найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах.

Згідно з п. 12.4 ПДР у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину тягне накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП визначено поняття доказів.

Відповідно до статі 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту відеозапису наданого позивачем на підтвердження обставин зазначених у позові, який був безпосередньо переглянутий судом встановлено, що працівник поліції роз`яснює позивачеві його права, передбачені ст..268 КУпАП, вручаючи йому постанову, тоді як останній вказує на порушення його прав, оскільки не було проведено розгляду справи та не представлено йому докази, а лише констатовано його винуватість.

На виконання вимог ухвали суду від 24.04.2025 відповідачем було надано докази на підтвердження їх позиції викладеної у відзиві.

Так, із відеозапису з бодікамер, що доданий до відзиву встановлено, що в населеному пункті по вул.. Хмельницьке шосе, 90д 17.04.2025 року екіпажем патрульної поліції за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 (серійний номер ТС001146) було виявлено порушення Правил дорожнього руху, а саме, водій транспортного засобу Toyota з номерним знаком НОМЕР_2 , рухався зі швидкістю 84 (вісімдесят чотири) км/год при цьому перевищив встановлене обмеження швидкості руху в населеному пункті на 34 (тридцять чотири) км/год, чим порушив п. 12.4 ПДР України. Після чого було подано сигнал про зупинку транспортному засобу, інспектор підійшов до водія, який представився ОСОБА_1 , пояснив йому суть правопорушення, причину та підставу перевірки документів та попросив пред`явити документи, за наслідками розгляду яких та підтвердженого факту вчинення адміністративного правопорушення, поліцейський Примчук В. Г. виніс постанову за ч. 1 ст. 122 КУпАП, яку вручив ОСОБА_1 , який вказував на спрощений порядок адміністративного провадження.

Відповідно до документів роздрукованих із приладу TruCam LTI 20/20 встановлено рух транспортного засобу Toyota з номерним знаком НОМЕР_2 , зафіксовано швидкість 84 (вісімдесят чотири) км/год в потоці та порушення, із зазначенням широти і довготи місця фіксації, яке обумовлене відповідним позначенням, що відповідає населеному пункту.

Згідно наданих доказів відповідачем встановлено, що лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 №UA-MI/1-2903-2012, на підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCAM», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером У3197-12.

На підтвердження правомірності використання приладу TruCam LTI 20/20 відповідачем надано Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/321621, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 20.11.2024 р. та чинного до 20.11.2025 р., лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20 № ТС001146 є придатним до застосування, як у ручному так і в автоматичному режимах.

Можливість використання виробу «TruCAM LTI 20/20», виробництва Laser Technology Inc, підтверджується наявністю виданого державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку від 27.09.2018 року № 04/02/03/-3008, що наданий відповідачем до відзиву, який зазначає про правильність реалізації криптографічного алгоритму шифрування AES відповідно до ДСТУ ISO/IES 18033-3:2015 та забезпечення конфіденційності, цілісності та автентичності зареєстрованих даних.

Згідно листа Мінеконономрозвідки ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничим центром стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (ДП Урметртестстандарт») від 01.10.2019 року № 22-38/49, лазерний випромінювач швидкості транспортних засобів TruCAM LTI 20/20, відноситься до ручних вимірювачів швидкості транспортних засобів (ТЗ), тобто конструктивно створений для утримання в руках під час вимірювань. Крім основного ручного режиму роботи, прилад також може бути встановлено на триногу для проведення вимірювань швидкості руху ТЗ в автоматичному режимі. В автоматичному режимі без участі оператора забезпечується циклічне виконання послідовності дій: вибір цільового ТЗ, вимірювання швидкості руху ТЗ документування результатів вимірювання та фото фіксація належної до цих результатів дорожньої ситуації.

Згідно із пунктом 2 частини першої ст.. 40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

З огляду на викладене, інспектору патрульної поліції дозволено використовувати інформацію, отриману із відеотехніки, що закріплена за механізмом встановленим у вказаній статті з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Таким чином відсутні підстави ставити під сумнів результати вимірювання швидкості транспортного засобу даним приладом працівниками поліції.

Колегія суддів також зауважує, що позивачем не заперечувався факт допущеного ним порушення п.12.4 ПДР та використання працівником поліції пристрою, отриманих технічних даних щодо вимірювальної швидкості руху транспортних засобів, тощо, його незгода пов`язана лише із спрощеною процедурою розгляду справи, що позбавило його можливості реалізувати права передбачені ст..268 КУпАП, надаючи оцінку в цій частині доводам позову, суд виходить із наступного.

Так, ч.1, ч.2 ст.222, ст..258, 268, 280 КУпАП визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному притягненню такої особи до відповідальності. Водночас вказані положення є законодавчими гарантіями об`єктивного та справедливого розгляду справи, реалізація яких можлива лише у разі, якщо між стадією складення протоколу і стадією розгляду справи по суті існуватиме часовий інтервал, достатній для підготовки до захисту.

Колегія суддів такоож зазначає, що реалізація права позивача щодо можливості скористатися правовою допомогою забезпечується також під час оскарження безпосередньо рішення суб`єкта владних повноважень у суді, що є окремою самостійною підставою для контролю за дотриманням правомірної процедури суб`єктів владних повноважень.

Наведене узгоджується із позицією, що викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 07 листопада 2019 по справі №487/2179/17.

Конституційний Суд України у п. 2.3 мотивувальної частини рішення від 26.05.2015 року №5-рп/2015 зазначив, що у ч.ч. 1, 2 ст. 258 Кодексу визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

За змістом пунктів 1 та 2 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року № 1395, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за N 1408/27853, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення, постанова у справі про адміністративне правопорушення, передбачена зокрема, ч.1 ст. 122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 338/1/17 зазначено, що візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у тому випадку, якщо воно зафіксоване у встановленому законом порядку, що зроблено у даному випадку та відображено в оскаржуваній постанові про технічні прилади.

Зі змісту позову та доказів наданих на його підтвердження судом встановлено, що позивач не заявляв жодних клопотань, які б вплинули на прийняття рішення посадовою особою суб`єкта владних повноважень щодо зафіксованого правопорушення на момент його виявлення, таких клопотань не було й додано до позову та не ініційовано в ході розгляду справи після надання відповідачем відзиву та доказів до нього , також позивачем не подавалися жодні скарги в органи Національної поліції України або прокуратури щодо дій працівників поліції, тощо.

Отже, в даному випадку, доводи позивача щодо незабезпечення його прав, передбачених ст..268 КУпАП, за відсутності належних доказів, які б ставили під сумнів правомірність прийнятого рішення посадової особи суб`єкта владних повноважень в контексті лише формального підходу не можуть бути обставиною, яка звільняє позивача від відповідальності, у разі підтвердження правопорушення. Процедурні порушення не повинні сприйматись як безумовне свідчення протиправності прийнятого за наслідками розгляду справи про адміністративні правопорушення рішення. Натомість, вчинені органом Управління процедурні порушення підлягають оцінці з огляду на те, наскільки ці порушення вплинули на можливість порушника захистити свої права та чи призвели процедурні порушення на встановлення обставин порушення та на наслідки.

Враховуючи викладені обставини в сукупності, колегія суддів доходить висновку про те, що докази, які містяться в матеріалах справи у повній мірі підтверджують факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, а відтак постанова від 17.04.2025 винесена правомірно та не підлягає скасуванню, тоді як формальні посилання позивача щодо не проведення розгляду справи встановлені при прийнятті оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності посадовими особами Управління, не вплинули на можливість порушника захистити свої права та не призвели до неможливості встановлення обставин порушення та їх наслідків.

Щодо доводів апелянта про те, що в основу постанови не було покладено жодного доказу в тому числі й документів і відео з технічних приладів, то колегія суддів констатує, що відповідно до опису постанови вказано, що швидкість вимірювалася приладом трукам ТС001146. Також фіксація була здійснена на бодікамери 467724 та 473693, отже доводи апелянта є безпідставними.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 16 травня 2025 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Шидловський В.Б. Сапальова Т.В.