Справа № 520/35531/24
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 р. Справа № 520/35531/24
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Ральченка І.М. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025, головуючий суддя І інстанції: Садова М.І., повний текст складено 09.04.25 по справі № 520/35531/24

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку при звільненні; зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.12.2020 (дата звільнення) по 12.12.2024 (дата проведення остаточного розрахунку), що становить 03 роки 11 місяців 21 день загалом у розмірі 193825,28 грн, який з 22.12.2020 по 18.07.2022 обраховано з урахуванням принципу співмірності в обсязі 122899,88 грн, а з 19.07.2022 по 12.12.2024 з урахуванням обмежень у періоді затримки шістьма місяцями нині чинною редакцією ст.117 КЗпП в обсязі 70925,40 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.12.2020 до 12.12.2024. Зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.12.2020 до 19.07.2022 у розмірі 69206,07 грн, за період з 19.07.2022 до 11.12.2024, що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 72502,52 грн, а всього у розмірі 141707 (сто сорок одну тисячу сімсот сім) гривень 59 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 та прийняти постанову, якою зменшити розмір середнього заробітку за період 22.12.2020 по 18.07.2022 та провести розрахунок періоду з 19.07.2022 по 12.12.2024 у розрахунку 180 днів. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції за період з 23.12.2020 до 19.07.2022 розрахував суму середнього заробітку у сумі 69206,07 грн, яка не є пропорційною сумі виплаченої на підставі рішення суду по справі №520/11881/24 та не зменшив її до розміру співмірності, враховуючи суму, яка була виплачена Головним управлінням на підставі судового рішення та загальну суму середнього заробітку, враховуючи, що період з 19.07.2022 до 11.12.2024 не підлягає зменшенню, та суд помилково визначив 184 дні замість 180 днів. Звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду по справі №480/3105/19, за яким спосіб зменшення середнього заробітку не потрібно інтегрувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропоновано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, містять в собі широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв. Стверджує, що сума середнього заробітку за період з 16.05.2022 по 18.07.2022 повинна становити менше, ніж сума заборгованості, яка була виплачена, враховуючи період після 19.07.2022, який не підлягає зменшенню та становить 6 місяців нарахування. Зауважує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 до 11.12.2024 складає 180 днів, а не 184, як зазначив суд першої інстанції. Вказує на пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Позивач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає часткокому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив службу у ГУ ДСНС України в Харківській області.

22.12.2020 позивач звільнений відповідно до наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області від 22.12.2020 №374.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 у справі №520/11881/24, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2024, зобов`язано Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року та з 01.03.2018 по 31.08.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 у справі №520/11881/24 позивачу нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 31.08.2019 у загальному розмірі 122164,30 грн (30.11.2024 виплачено 67318,31 грн, 12.12.2024 виплачено 54845,99 грн).

Позивач наводить аргументи про те, що виплата індексації грошового забезпечення відбулась з порушенням строків, а тому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправної бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 22.12.2020 до 12.12.2024.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.12.2020 до 19.07.2022 у розмірі 69206,07 грн, за період з 19.07.2022 до 11.12.2024, що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 72502,52 грн, а всього у розмірі 141707 (сто сорок одну тисячу сімсот сім) гривень 59 копійок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 22.12.2020 по 12.12.2024, що становить 03 роки 11 місяців 21 день загалом у розмірі 193825,28 грн, який з 22.12.2020 по 18.07.2022 обраховано з урахуванням принципу співмірності в обсязі 122899,88 грн, а з 19.07.2022 по 12.12.2024 з урахуванням обмежень у періоді затримки шістьма місяцями нині чинною редакцією ст.117 КЗпП в обсязі 70925,40 грн, суд першої інстанції виходив з помилковості розрахунків позивача.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги відповідача вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, з огляду на наступне.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 ст.116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно з ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ положення статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України №2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19.07.2022.

Тож у випадку встановлення порушення роботодавцем вищевказаних норм та наявності для застосування до останнього наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України, належним способом захисту порушених прав працівника буде стягнення з такого роботодавця суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За обставинами справи, ОСОБА_1 проходив службу у ГУ ДСНС України в Харківській області та відповідно до витягу з наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області №374 від 22.12.2020 позивача виключено з кадрів ДСНС України з 22.12.2020.

Матеріалами даної справи підтверджується факт того, що при звільненні позивача зі служби з ГУ ДСНС України в Харківській області з останнім не було проведено повний розрахунок, а саме не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року та з 01.03.2018 по 31.08.2019 з застосуванням норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078.

При цьому, виплата позивачу індексації грошового забезпечення в належному розмірі проведена 30.11.2024 у сумі 67318,31 грн та 12.12.2024 у сумі 54845,99 грн (загальна сума виплати 122164,30 грн) на виконання рішення суду у справі №520/11881/24, тобто, в порушення приписів ст.116 КЗпП України.

Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів доходить висновку про наявність у відповідача обов`язку сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Надаючи правову оцінку задоволеним судом першої інстанції позовним вимогам в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.12.2020 до 19.07.2022 у розмірі 69206,07 грн, за період з 19.07.2022 до 11.12.2024, що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 72502,52 грн, а всього у розмірі 141707 (сто сорок одну тисячу сімсот сім) гривень 59 копійок, та відповідним доводам апеляційної скарги відповідача, колегія суддів враховує наступне.

Так, за усталеною практикою застосування положень ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17, та застосовано Верховним Судом у постанові від 20.05.2020 у справі №816/1640/17, висновки яких враховано судом першої інстанції при вирішенні даного спору, та сформований з урахуванням того, що редакція ст. 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

У той же час, відповідно до ст.117 КЗпП України, у чинній редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

При цьому, за висновками Верховного Суду, викладеними зокрема у постановах від 29.02.2024 у справі №460/42448/22, від 22.02.2024 у справі №560/831/23, від 15.02.2024 у справі №420/11416/23, від 29.01.2024 у справі №560/9586/22, від 30.112023 у справі №380/19103/22, від 18.04.2024 у справі №380/4205/23, у разі коли спірний період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні одночасно охоплюється дією редакцій ст.117 КЗпП України, як до змін, внесених Законом №2352-ІХ та і після їх внесення, то за такого правового врегулювання спірний період варто умовно поділяти на 2 частини: до набрання змінами чинності 19.07.2022 і після цього.

Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача 22.12.2020 відповідачем не було виплачено у повному обсязі індексацію грошове забезпечення.

Частина спірної суми у розмірі 67318,31 грн фактично виплачена 30.11.2024 та інша частина виплачена 12.12.2024 у розмірі 54845,99 грн (загальна сума виплати 122164,30 грн).

Таким чином, враховуючи дату звільнення позивача зі служби та дату проведення остаточного розрахунку, положення ст.117 КЗпП України, затримка розрахунку при звільненні становить період з 22.12.2020 по 12.12.2024.

Отже, у даній справі період з 22.12.2020 до 19.07.2022 (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження строком виплати у шість місяців, та можливості у разі наявності переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати із застосуванням принципу співмірності зменшувати таку виплату.

Період з 19.07.2022 по 12.12.2024 регулюється чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з абз. 1 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до архівної довідки про фактично нараховане та виплачене грошове забезпечення за 2020 рік (таб. №2781128) за останні два повні місяці служби позивачу нараховано грошове забезпечення у жовтні 2020 у сумі 12018,09 грн, у листопаді 2020 12018,09 грн, всього 24036,18 грн.

Таким чином, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 394,03 грн (24036,18 грн / 61 день).

Щодо затримки розрахунку при звільненні за період 22.12.2020 по 19.07.2022, колегія суддів звертає увагу, що як вже зазначалося вище, позивача з 22.12.2020 виключено з кадрів ДСНС України, проте останній з вимогами про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення в належному розмірі за період з 01.01.2016 по 31.08.2019, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з відповідним позовом лише 01.05.2024, що підтверджується даними програми Діловодство спеціалізованого суду (ДСС), тобто більш ніж через три роки з моменту звільнення зі служби цивільного захисту.

З урахуванням вищенаведеної правової позиції Верховного Суду щодо застосування принципу співмірності за період з 22.12.2020 до 19.07.2022, враховуючи тривалість періоду з моменту порушення права позивача (з 23.12.2020 - наступного дня після звільнення) і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум (01.05.2024), колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.12.2020 до 19.07.2022 у розмірі 69206,07 грн.

Застосовуючи принцип співмірності при розрахунку середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 22.12.2020 по 19.07.2022, суд першої інстанції виходив з істотності частки простроченої заборгованості щодо виплати позивачу при звільненні всіх належних сум (56,65 %).

Колегія суддів зазначає, що такий спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений в постанові Верховного Суду від 08.06.2023 року у справі №340/681/20, від 27.04.2023 року у справі №200/5415/20-а.

Продовжуючи апеляційний розгляд справи, колегія суддів враховує вищенаведені висновки, що період з 19.07.2022 по 12.12.2024 регулюється чинною редакцією ст.117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Так, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців складає 184 календарні дні.

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 72501,52 грн (394,03 грн х 184 дні).

При цьому, підстав для зменшення розміру суми середнього заробітку, враховуючи актуальну позицію Верховного Суду, із застосуванням принципів співмірності та пропорційності, колегія суддів не вбачає.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за обмежений період з 19.07.2022 по 11.12.2024 (обмеженням 6 місяцями, тобто 184 календарних днів) розраховується наступним чином: 394,03 грн х 184 днів.

Однак, зазначення у рішенні суду першої інстанції про те, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 по 11.12.2024 становить 72502,52 грн (394,03 грн х 184 днів), а не 72501,52 грн, є фактично опискою, яка не має наслідком скасування такого рішення у відповідній частині, а підлягає вирішенню шляхом подання відповідної заяви про виправлення такої описки в порядку ст.253 КАС України.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 19.07.2022 до 11.12.2024, що складає 184 календарні дні, та становить у розмірі 72501,52 грн.

Посилання апеляційної скарги відповідача на те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.07.2022 до 11.12.2024 складає 180 днів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки кількість днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, починаючи з 19.07.2022, складає 184 календарні дні.

Інші доводи і заперечення сторін по суті спору, з урахуванням наведеного, на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.

Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.ч. 3, 5 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Натомість, ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції до 19.07.2022 року) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013. Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення ч.2 ст.233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Законом №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Матеріалами справи підтверджено, що у день звільнення відповідач не провів з позивачем належний розрахунок.

На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.07.2024 у справі №520/11881/24 позивачу нарахована то виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 до 31.08.2019 у загальному розмірі 122164,30 грн (30.11.2024 виплачено 67318,31 грн, 12.12.2024 виплачено 54845,99 грн).

З адміністративним позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся 26.12.2024, відповідно, позивачем дотримано тримісячний строк звернення до суду, встановлений законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду та про відсутність підстав для застосування наслідків пропуску такого строку.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, з частковим скасуванням рішення суду.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 по справі № 520/35531/24 скасувати в частині зобов`язання Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 23.12.2020 до 19.07.2022 у розмірі 69206,07 грн, всього у розмірі 141707 (сто сорок одну тисячу сімсот сім) гривень 59 копійок.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2025 по справі № 520/35531/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко І.С. Чалий