Справа № 640/31202/20
Суддя: Вовченко О.А.
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вовченко О.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою, в якій визначила позовні вимоги до Апарату Верховної Ради України про:

- стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у справі № 640/1337/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді із розрахунку середньоденного заробітку позивача (1249,84 грн.) за кожен день затримки виконання судового рішення, починаючи нарахування з 11 червня 2020 року (із вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів);

- встановити відповідачу десятиденний строк для подання до суду звіту про виконання судового рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року відмовлено у відкритті провадження на підставі пункту 1 частина 1 статті 170 КАС України.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2020 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Розпорядженням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2021 № 73 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ" передано справу на повторний автоматизований розподіл між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2021 судову справу № 640/31202/20 передано на розгляд судді Арсірію Р.О.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Арсірія Р.О. від 14.06.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі.

Суддею вирішено розглядати справу одноособово в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 року №2825-IX Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом, Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.

Згідно із п. 1 «Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва», затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 16 вересня 2024 року №399 цей Порядок розроблено на виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» та визначає порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України.

У відповідності до п. 4 Порядку №399 на розгляд та вирішення судам підлягають передачі судові справи, які нерозглянуті ОАСК та передані до КОАС, але до набрання чинності Законом, не розподілені між суддями.

На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», Порядку №399 скеровано дану справу до Одеського окружного адміністративного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2025 року справу №640/31202/20 передано на розгляд головуючому судді (судді-доповідачу): Вовченко О.А.

Ухвалою від 03 березня 2025 року, прийнято до провадження адміністративну справу № 640/31202/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку. Розпочато розгляд справи спочатку та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначено, що 10 червня, 2020 р. Окружним адміністративним судом міста Києва ухвалено Рішення за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування Розпорядження від 19.12.2019 p. № 3560-к про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, встановлення судового контролю за виконанням рішення. Позов було задоволено частково: Розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України Штучного В. В. від 19.12.2019 р. № 3560-к про звільнення ОСОБА_1 було визнано протиправним та скасовано, ОСОБА_1 була поновлена на посаді, на користь ОСОБА_1 було стягнуто середній заробіток в сумі 144 981. 44 грн.; в решті позовних вимог було відмовлено. 16 листопада 2020 р. Рішення ОАСК від 10 червня, 2020 р. набуло законної сили. 22 липня 2020 р. Окружним адміністративним судом міста Києва позивачці було видано Виконавчий лист № 640/1337/20 про негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної ради України з питань податкової та митної політики. Позивачка вчинила все залежне від неї для примусового виконанні рішення ОАСК від 10 червня, 2020 р. про поновлення її на посаді. Однак рішення ОАСК від 10 червня, 2020 р. в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді відповідачем Апаратом Верховної Ради України, не виконане. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня, 2020 р. в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді підлягає негайному виконанню у відповідності із п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України. Відповідно до ч. 5 ст. 241 КЗпП України перебіг строку затримки виконання судового рішення Апаратом Верховної Ради України починається з 11 червня, 2020 р. Роботодавець зобов`язаний добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця виникає обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися чи примусово виконуватись. В рішенні ОАСК від 10 червня 2020 р. у справі № 640/1337/20 судом встановлено що середньоденний заробіток позивачки становив 1249,84 грн. Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення нароботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Апарат Верховної Ради України зобов`язуюче його рішення ОАСК від 10.06.2020 р. у справі № 640/1337/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді не виконав, що свідчить про наявність обґрунтованого ризику невиконання відповідачем також і рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення від 10.06.2020 р. у відповідній частині, отже, позивачка просить суд встановити відповідачу десятиденний строк для подання до суду звіту про його виконання.

Від представника Апарату Верховної Ради України до суду надійшов відзив на адміністративний позов де зазначено, що відповідач не погоджується з аргументами і вимогами позивача, оскільки вважає їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, не можуть вважатися заробітною платою та не витікають із трудового договору, вони не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення таких виплат обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі. Єдиним актом законодавства, що стосується питань організації роботи органів Верховної Ради України та частково визначає правовий статус окремих державних службовців Апарату Верховної Ради України, працівників секретаріатів комітетів, є Закон України «Про комітети Верховної Ради України» Правове регулювання трудових прав працівників секретаріатів комітетів спеціальними нормами Закону враховує додаткові фактори строковості повноважень Верховної Ради України, її органів, специфіку роботи секретаріатів комітетів, в частині їх підпорядкованості і Апарату Верховної Ради України, і комітетам Верховної Ради України, є відмінним, порівняно з тим регулюванням (загальними нормами законодавства про державну службу), що мають інші працівники Апарату Верховної Ради України. Посади працівників секретаріатів комітетів не належать до посад патронатної служби, які згідно з положеннями статті 92 Закону України «Про державну службу», призначаються на посади на строк повноважень особи або на час діяльності органу Верховної Ради України. Кількість комітетів, їх назви та предмети відання можуть бути змінені за рішенням Верховної Ради України нового скликання до вирішення питання про формування персонального складу комітетів Верховної Ради України. Постановою Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 29 серпня 2019 року № 19-ІХ, утворено 23 комітети Верховної Ради України дев`ятого скликання, визначено їх кількісний склад та затверджено предмети їх відання. Відтак, у дев`ятому скликанні Верховної Ради України було зменшено кількість комітетів Верховної Ради України та не утворено Спеціальну контрольну комісію Верховної Ради України з питань приватизації. У зв`язку із утворенням відповідно до зазначеної Постанови Верховної Ради України комітетів Верховної Ради України 19 вересня 2019 року розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України № 2270-к «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання», зокрема, перейменовано 17 секретаріатів комітетів, утворено - 5, ліквідовано - 2, а також затверджено структуру та штатну чисельність секретаріатів комітетів у кількості 350 штатних одиниць. Верховна Рада України з метою удосконалення роботи щодо забезпечення діяльності Верховної Ради України, її Комітетів, народних депутатів України визнала за необхідне визначити перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів, зазначений в Постанові від 28 серпня 2019 року № 19-ІХ. Розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату-керуючого справами Верховної Ради України «Про затвердження структури та штатної чисельності секретаріатів комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 19 вересня 2019 року № 2270-к відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про перелік, кількісний склад і предмети відання комітетів Верховної Ради України дев`ятого скликання» від 29 серпня 2019 року № 19-IX затверджено структуру секретаріатів, зокрема, утвореного секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань фінансів, податкової та митної політики. Комітет Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, як і його Секретаріат, перестав існувати у Верховній Раді України дев`ятого скликання. Відповідно Станом на 10 червня 2020 року - дата прийняття рішення у справі 640/1337/20 стосовно поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики. В межах наданих законом повноважень Апарат Верховної Ради України не мав правових підстав для поновлення ОСОБА_1 на не існуючій посаді, а також не мав повноважень для створення такої посади з метою виконання вказаного рішення. Після розпорядження Голови Верховної Ради України від 10 лютого 2021 року №61-к, яким було внесено зміни до штатного розпису Апарату Верховної Ради України і введено посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики та поновлено на цій посаді ОСОБА_1 з 20 грудня 2019 року, Керівник Апарату Верховної Ради України мав підстави для видання розпорядження №196-к від 15 лютого 2021 р. про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики. Вини Апарату Верховної Ради України у затримці виконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі №640/1337/20 не має. Апарат Верховної Ради України не допустив протиправної бездіяльності щодо не виконання вказаного рішення діяв на підставі та в межах наведених вище нормативно правових актів, проявив належну дбайливість та виконав вказане рішення як тільки для цього були відповідні правові підстави. ОСОБА_1 в період з 27 грудня 2019 року по 20 січня 2021 року перебувала на обліку Солом`янській районній філії Київського міського центру зайнятості, як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю. Наказом Солом`янської районної філії Київського міського центру зайнятості №48/269-02/21 від 31.03.2021 р. прийнято рішення про повернення Апаратом надлишково виплачених коштів матеріального забезпечення на випадок безробіття ОСОБА_1 . Апаратом Верховної Ради України, на підставі вказаного Наказу, на рахунок Київського міського центру зайнятості було перераховано 102 215 гривень 52 копійки. ОСОБА_1 фактично отримувала від Апарату Верховної Ради України кошти у період розгляду судом її позову про поновлення на посаді та виконання рішення суду. Що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що Верховний Суд у Постанові від 14 липня 2021 року у справі № 1340/4393/18 відступив від своїх попередніх правових висновків щодо правової природи вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та дійшов висновку що правова природа такого платежу є спеціальним видом відповідальності роботодавця. За загальним правилом - відповідно до принципу правової визначеності, суди під час вирішення тотожних спорів застосовують саме останній висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17): оскільки позивачка звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом 9 грудня 2020 р. то відповідно до чинних на той час правових висновків Верховного Суду, правова природа такого платежу вважалось іншою, що дозволяло позивачці скористатись пільгою (звільненням) від сплати судового збору відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи зміну судової практики у 2021 році у тотожній категорії справ та обов`язок учасника справи добросовісно користуватись процесуальними правами, позивачка сплатила судовий збір у відповідності до останнього правового висновку Верховного Суд. Доводи відповідача щодо неможливості своєчасного виконання Рішення суду від 10.06.2020р. у справі № 640/1337/20 є необґрунтованими, оскільки в мотивувальній частині Рішення суду від 10.06.2020 р. у справі № 640/1337/20 суд роз`яснив Апарату Верховної Ради України порядок виконання ухваленого судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, зокрема і у питанні виконання відповідачем норм трудового законодавства та законодавства про державну службу в частині як поновлення позивачки на посаді, так і її подальшого (можливого) переведення на іншу посаду (роботу) в структурний підрозділ, в якому зберіглось її робоче місце, або застосування інших передбачених законодавством наслідків у разі її відмови від такого переведення. Доводи представника відповідача, у відзиві, стосуються виконання Рішення суду від 10.06.2020 р. у справі № 640/1337/20 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період із дня її звільнення до 11 червня 2020 р., - та такі доводи не можуть бути взяті до уваги при вирішенні цієї справи № 640/31202/20, позовні вимоги у якій мають іншу правову природу та обґрунтовані ст. 236 КЗпП України, стосуються періоду часу починаючи з 11.06.2020 року. Вимога ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про її поновлення на посаді (публічній (державній) службі), з урахуванням правового висновку у Постанові ВС від 14.07.2021 р. у справі № 1340/4393/18), - є законодавчо обґрунтованою. Відповідно, не можуть бути взяті до уваги доводи відповідача про те, що протягом зазначено періоду часу позивачка, перебуваючи на обліку у центрі зайнятості як безробітна, отримувала державну допомогу по безробіттю, - зазначені доводи не стосуються цієї справи № 640/31202/20. Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позовну заяву, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги і заперечення та перевіривши їх наданими доказами, судом встановлено наступне.

Окружним адміністративним судом міста Києва розглядалася справа № 640/1337/20 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі № 640/1337/20 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 19 грудня 2019 року №3560-п "Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта" в частині звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики у зв`язку з реорганізацією визначеного секретаріату. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, з 20 грудня 2019 року. Стягнуто з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2019 року по 10 червня 2020 року в розмірі 144981,44 грн. (сто сорок чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят одна гривня 44 копійки) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині: поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, з 20 грудня 2019 року та стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20 грудня 2019 року по 10 червня 2020 року в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 26871,50 (двадцять шість тисяч вісімсот сімдесят одна гривня 50 копійок) з відрахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, допущено до негайного виконання.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі № 640/1337/20, набрало законної сили: 16.11.2020 року.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №640/1337/20, розпорядженням Голови Верховної Ради України «Про внесення змін до штатного розпису Апарату Верховної Ради України» №61-к від 10.02.2021 року, внесено зміни до штатного розпису Апарату Верховної Ради України, ввівши посаду головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики (а.с. 118). А також на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №640/1337/20 розпорядженням в.о. Керівника Апарату Верховної Ради України № 196-к від 15 лютого 2021 року «Про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта», скасовано розпорядження Керівника Апарату Верховної Ради України від 19 грудня 2019 року № 3560-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного консультанта» та поновлено з 20 грудня 2019 року ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики (а.с. 119).

16.02.2021 року відповідач листом № 20-17/142 повідомив ОСОБА_1 про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 року про поновлення на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики (а.с. 120).

Позивачка вважаючи свої права порушеними внаслідок затримки відповідачем виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі №640/1337/20 в частині її поновлення на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики, звернулася до суду з даним адміністративним позовом та просила стягнути з Апарату Верховної Ради України на її користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у справі № 640/1337/19 із розрахунку середньоденного заробітку позивача (1249,84 грн.) за кожен день затримки виконання судового рішення, починаючи нарахування з 11 червня 2020 року (із вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів) та встановити відповідачу десятиденний строк для подання до суду звіту про виконання судового рішення.

Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст. 43 Конституції України зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено в Кодексі законів про працю України.

В ст. 1 Кодексу законів про працю України встановлено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (ч.1). При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (ч.2). Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.8).

В ст. 236 КЗпП України зазначено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Великою Палатою Верховного Суду, викладено у постанові від 13.10.2020 у справі № 712/9213/18 та Верховним Судом, зазначено в постановах від 21.04.2021 у справі № 826/19766/16, від 21.04.2021 у справі № 640/6398/19, що вимушеним прогулом, у розумінні статті 235 КЗпП України, є період часу, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин, який триває з дня звільнення працівника до дня винесення рішення суду про поновлення його на роботі.

Зі змісту статей 235, 236 КЗпП України вбачається, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає одразу після оголошення рішення суду, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Приписами ст. 370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами (ч.1). Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.2).

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України (ч.2). Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.3).

Системний аналіз вищенаведених положень законодавства дозволяє дійти висновку, що чинне законодавство не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Усталеною є правова позиція у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем.

Окрім того, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 05.02.2020 у справі № 815/1676/18 дійшов висновку, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі № 760/9521/15-ц.

З досліджених матеріалів справи, судом встановлено, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 640/1337/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20 грудня 2019 року підлягало до негайного виконання, проте фактично виконане шляхом видання в.о. Керівника Апарату Верховної Ради України розпорядження від 15 лютого 2021 року № 196-к.

Верховний Суд у постановах від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19 вказав, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

У спірних правовідносинах має місце протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у несвоєчасному виконанні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 року в частинні поновлення ОСОБА_1 на посаді з 20 грудня 2019 року

Отже, ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки відповідачем виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 640/1337/20 починаючи з 11.06.2020 (наступний робочий день після проголошення судового рішення) по 14.02.2021 (день, що передував виконанню рішення), що складає 172 робочих дні.

Доказів виплати позивачці середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі відповідачем до суду не надано.

Щодо визначення розміру середньоденного заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі для проведення відповідного розрахунку, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури зарплати.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 зазначено, що оцінюючи правову природу спору в розглядуваній справі, суд виходить з того, що вимоги, зокрема: про стягнення середнього заробітку за час недопускну до виконання повноважень, є спором щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати, тобто спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці особи, яка перебувала на публічній службі.

Верховний Суд у постанові від 04.08.2022 в справі № 380/6229/20 зазначив, що до вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 12.08.2020 у справі № 2140/1510/18, що правова природа середньоденного заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника, якого поновлено на роботі та середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, є однаковими.

В правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16 відображено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь період вимушеного прогулу і законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин, зокрема, можливого працевлаштування на іншу роботу та отримання на ній заробітної плати.

Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (в редакції чинній на час виниклих правовідносин).

В п.п. «з» п. 1 Порядку №100 зазначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: вимушеного прогулу та за час затримки виконання рішення суду.

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої

заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Приписами абз. 1 п. 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В ч.4 ст. 78 КАС України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі 640/1337/20, яке набрало законної сили 16.11.2020, встановлено, що середньоденний заробіток позивачки становив - 1249,84 грн.», а тому вказана обставина при розгляді даної справи не доказується.

Затримка виконання рішенням Окружного адміністративного суду від 10.06.2020 у справі № 640/31202/20 щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді у період з 11.06.2020 року по 14.02.2021 рік становить 172 робочий дні.

Відповідачем під час розгляду даного спору не було доведено законності затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивачки на посаді.

Розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді за період з 11 червня 2020 року по 14 лютого 2021 року, становить: 1249,84 грн. (середньоденний заробіток) х 172 робочих дні (кількість днів прострочення) = 214972,48 грн.

Отже, стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає 214972,48 грн. середній заробіток за час затримки виконання рішення суду щодо поновлення її на посаді за період з 11 червня 2020 року по 14 лютого 2021 року.

Згідно з позицією Верховного Суду в постанові від 15.02.2019 в справі № 826/6583/14, суми, які суд застосовує для стягнення на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу обраховується судом без відрахування сум податків і зборів. Дані податки і збори підлягають відрахуванню при виплаті працівникові розрахованих сум за судовим рішенням.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язанні давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "РуїзТорія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

З урахуванням зазначеного, суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.

Щодо встановлення судового контролю суд зазначає таке.

Відповідно до статті 381-1 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції. Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 382 КАС України за письмовою заявою заявника суд під час ухвалення рішення суду може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене таке рішення, подати звіт про його виконання.

Приписи ч. 1 ст. 382 КАС України кореспондують з закріпленими у п. 4-1 ч. 6 ст. 246 КАС України приписами, згідно з якими, у разі необхідності у резолютивній частині також вказується здійснення судового контролю, передбаченого частинами п`ятою, шостою статті 382 цього Кодексу.

Судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може встановити під час прийняття рішення у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду першої інстанції, та накладенням штрафу на керівника у разі відмови у прийнятті звіту.

При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Суд зауважує, що правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

При цьому, для застосування судового контролю, суд повинен мати обґрунтовані сумніви у виконанні суб`єктом владних повноважень судового рішення.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що позивачем не наведено обґрунтувань та не надано доказів, що підтверджують необхідність застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення, визначеного статтею 382 КАС України суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення такого судового контролю за виконанням судового рішення у справі.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 78 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин, суд, за правилами, встановленими ст. 90 КАС України, перевіривши наявні в справі докази, вважає позовні вимоги про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у справі № 640/1337/19 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем у даній справі сплачено судовий збір 2149,72 грн., що підтверджено квитанцією про сплату № 80629 від 05.08.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки спірні правовідносини виникли внаслідок протиправних дій відповідача, а позовні вимоги фактично підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2149,72 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо заяви представника позивача про стягнення з Апарату Верховної Ради України 21191,50 грн витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

З положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката зазначено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З досліджених матеріалів справи судом встановлено, що між адвокатом Юровським Дмитром Борисовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 4-01/2020 від 14.01.2020 щодо забезпечення захисту прав, свобод і інтересів позивача у процесуальному статусі позивача в адміністративній справі про відновлення на публічній службі (на посаді), визнання недійсним (скасування) наказу про звільнення, стягнення заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди (а.с. 97-99).

В п. 3.2. договору про надання правової допомоги № 4-01/2020 від 14.01.2020, зазначено, що гонорар складається з суми вартості послуг: вступ у справу, підготовка позову, представництво у 1 у підготовчому судовому засіданні, еквівалент в українських гривнях 2000 (дві тисячі) дол. США за поточним курсом НБУ на день платежу; участь у кожному, починаючи з 2го, судовому засіданні еквівалент в українських гривнях 100 (сто) дол. США за поточним курсом НБУ на день платежу; послуги зазначені у п. 1.4. ч. 1 Договору еквівалент в українських гривнях 50 (п`ятдесят) дол. США за 1 (одну) годину за поточним курсом НБУ на день платежу.

01 грудня 2020 року між між адвокатом Юровським Дмитром Борисовичем та ОСОБА_1 укладено доповнення № 2 до договору № 4-01/2020 про надання правової допомоги щодо забезпечення захисту прав, свобод і інтересів позивача у процесуальному статусі позивача в адміністративній справі про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виконання відповідачем Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/1337/20 від 10.06.2020 р. про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 100-102).

В п. 3.2 доповнення № 2 до договору № 4-01/2020 від 01.12.2020 року зазначено, що гонорар складається з суми вартості послуг: вступ у справу, підготовка позову, представництво у 1 у підготовчому судовому засіданні, еквівалент в українських гривнях 1000 (одна тисяча) дол. США за поточним курсом НБУ на день платежу; участь у кожному судовому засіданні, починаючи з 2 (другого) судового засідання, - еквівалент в українських гривнях 100 (сто) дол. США за поточним курсом НБУ на день платежу.

17.06.2021 року між адвокатом Юровським Д.Б. та ОСОБА_1 підписано звіт про надання послуги та фактичні витрати згідно Договору № 4-01/2020 від 14.01.2020 року на загальну суму наданих послуг 21191,50 грн. (а.с. 103).

У Звіті про надання послуги та фактичні витрати зазначено, що вартість:

- Вивчення матеріалів для підготовки позовної заяви, підготовка правової позиції, погодження правової позиції із Клієнтом - 1412,50 грн., адвокатом витрачено 3 години та загальна вартість 4238,50 грн.;

- Підготовка позовної заяви, подання позовної заяви до суду 1412,50 грн., адвокатом витрачено 4 години та загальна вартість 5651,00 грн.;

- Підготовка апеляційної скарги на ухвалу ОАСК від 17.12.2020 р., подання апеляційної скарги до ШААС - 1412,50 грн., адвокатом витрачено 2 години та загальна вартість 2825,50 грн.;

- Участь у розгляді апеляційної скарги у ШААС 28.01.2021 p.- 1412,50 грн., адвокатом витрачено 2 години та загальна вартість 2825,50 грн.;

- Додаткові індивідуальні консультації Клієнту - 1412,5 грн., адвокатом витрачено 2 години та загальна вартість - 2825.50 грн.;

- Виконання ухвали ОАСК від 16.03.21 р., підготовка та подання додаткових пояснень, клопотань - 1412,50 грн., адвокатом витрачено 2 години та загальна вартість 2825.50 грн.

З квитанції до прибуткового касового ордеру б/н від 17.06.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила адвокату Юровському Дмитру Борисовичу на підставі Договору № 4-01/2020 від 14.01.2020 року 21191,50 грн. (а.с. 103а).

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов зазначив, що у зв`язку із незначною складністю даної справи сума судових витрат на правничу допомогу у розмірі 21 191,50 не є обґрунтованою, пропорційною до предмета спору, з дотриманням критерію

розумності розміру, співмірною з виконаними адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт щодо розгляду даної справи. У зв`язку із чим наявні підстави для зменшення розміру витрат на правову допомогу.

Відповідно до ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2). Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч.3).

Щодо наданих адвокатом послуг позивачці, суд зазначає таке.

У п. 4 Звіту про надання послуг та фактичні витрати, зазначено, що адвокатом витрачено 2 години часу у розгляді апеляційної скарги у ШААС 28.01.2021 року, та загальна сума послуг становить - 2825,50 грн.

Однак суд звертає увагу, що згідно протоколу судового засідання від 28.01.2021 року у Шостому апеляційному адміністративному суді судове засідання відбувалося протягом 10 хвилин, а саме з 16:26:12 год. до 16:35:44 год., а не як зазначено у Звіті, що адвокатом витрачено - 2 години.

Також суд зазначає, що за умовами п. 3.2 Договору №4-01/2020 від 14.01.2020 року та п. 3.2 Доповнення № 2 до Договору №4-01/2020 від 01.12.2020 року оплата участі адвоката в судовому засіданні визначена з з 2 (другого) судового засідання, при цьому з матеріалів справи не вбачається, що до 28.01.2021 року по даній справі були проведенні судові засідання.

Отже сума 2825,50 грн. визначена у звіті за участь адвоката у розгляді апеляційної скарги у ШААС 28.01.2021 року є необґрунтованою.

У п. 5 Звіту про надання послуг та фактичні витрати, зазначено, що адвокатом надавалися додаткові індивідуальні консультації Клієнту - 2 години на суму 2825,50 грн.

Однак з досліджених матеріалів справи не вбачається, а позивачем до суду не надано належних доказів отримання від адвоката Юровського Д.Б. додаткових індивідуальних консультацій щодо розгляду саме справи № 640/31202/20, а також в акті не зазначено коли саме та які консультації надавалися ОСОБА_1 .

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що витрати позивача на суму 2825,50 грн. за додаткові індивідуальні консультації є необґрунтованими.

Матеріли справи підтверджують виконання адвокатом робіт, зазначених у Звіті про надання послуги та фактичні витрати в частині: вивчення матеріалів для підготовки позовної заяви, підготовка правової позиції, погодження правової позиції із Клієнтом; підготовка позовної заяви, подання позовної заяви до суду; підготовка апеляційної скарги на ухвалу ОАСК від 17.12.2020 р., подання апеляційної скарги до ШААС; виконання ухвали ОАСК від 16.03.21 р., підготовка та подання додаткових пояснень, що є підставою для задоволення поданої заяви про розподіл судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на правову допомогу.

Наведене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10.09.2020 у справі №420/6027/19.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019 р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019 р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019 р. у справі №5023/5587/12).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Представник відповідача у відзиві на адміністративний позов просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 00/9888/19-а Верховний Суд зазначив правовий висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України, а саме, що відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Визначаючи співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує складність справи, що дана справа є справою, яка не потребує значного часу на опрацювання нормативно-правових актів; наявна судова практика у даній категорії справ.

Беручи до уваги зміст виконаних робіт (наданих послуг), суд вважає, що витрати на правничу допомогу за такі послуги є неспіввісними та завищеними, оскільки вивчення матеріалів для підготовки позовної заяви, підготовка правової позиції, погодження правової позиції не вимагало великих зусиль адвоката.

Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи, враховуючи предмет спору, конкретні обставини справи, суть наданих послуг, а також задоволення позовних вимог суд вважає, що заявлений до відшкодування їх розмір 21191,50 грн є надмірним. Водночас, суд з урахуванням складності адміністративної справи, вважає, що в даному випадку співмірною є сума 5000,00 грн.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд також зазначає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26 червня 2019 року, в якій сформував правову позицію, згідно з якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору.

Відтак, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне зменшити витрати на правничу допомогу до 5000,00 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з Апарата Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі №640/1337/20 щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного консультанта секретаріату Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики з 20 грудня 2019 року за період з 11 червня 2020 по 14 лютого 2021 у розмірі 214972,48 грн.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України за рахунок бюджетних асигнувань Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2149,72 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Апарат Верховної Ради України (вул. М. Грушевського, 5, Київ, 01008, )

Суддя О.А. Вовченко