Справа № 160/32085/24
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2025-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2025 року м. Дніпросправа № 160/32085/24

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року (головуючий суддя Царікова О.В.)

в адміністративній справі №160/32085/24 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся 03.12.2024 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до відповідачів: Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (відповідач-2), в якій просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 07.10.2024 №56, оформленого листом від 07.11.2024 №16157/01-16;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 , що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний період проходження строкової військової служби в армії з 11.11.1971 по 21.01.1974, що становить 2 роки 2 місяці 11 днів, половину строку навчання за денною формою навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 включно, що становить 1 рік 11 місяців 5 днів та період роботи на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.02.1993, що становить 7 років 2 місяці 18 днів та провести перерахунок щомісячного довічного утримання судді у відставці ОСОБА_1 , з урахуванням 72% сум суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 02.09.2024 №Б-с-1196 - з 01.01.2021, на підставі Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 02.09.2024 №Б-с-1198 з 01.01.2023, на підставі Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 02.09.2024 №Б-с-1199 - з 01.01.2024.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці на підставі пункту 25 розділу XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402- VIII, його розмір має обчислюватися, виходячи із розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці у відсотках, право на які особа набула на момент виходу у відставку, і їх розмір не може бути зменшений наступними змінами в законодавстві. Також позивач наголосив, що застосування відсоткового показника, передбаченого частиною 3 статті 142 Закону №1402-III, до перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправним, оскільки стосується призначення нового щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, а не перерахунку раніше призначеного, так і з огляду на те, що законодавчо діє принцип незворотності нормативно-правових актів у часі в силу прямих приписів статті 58 Конституції України. Крім цього позивач зауважив, що при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці змінною величиною є лише розмір довічного грошового утримання, натомість відсоткове значення розміру довічного грошового утримання, яке обчислювалося при його призначенні, є незмінним.

Також позивач зазначає, що відповідачем-1 протиправно не зараховано позивачу до спеціального стажу період проходження строкової військової служби з 11.11.1971 по 21.01.1974 та не зараховано половину строку навчання за денною формою навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 включно та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, а саме: період роботи на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.02.1993. Позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 07.10.2024 №56.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 , що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, календарний період проходження строкової військової служби в армії з 11.11.1971 по 21.01.1974, половину строку навчання за денною формою навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 включно та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, у розмірі 2 роки 00 місяців 00 дні на посаді державної служби.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що розрахунок щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці не може бути здійснений одночасно із застосуванням двох різних законів, а саме: щодо відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді по Закону №2453-VI, а розмір суддівської винагороди по Закону №2862-ХІІ. Дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для здійснення позивачу перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із 72% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

Водночас, суд першої інстанції дійшов висновку, що період проходження позивачем військової служби з 11.11.1971 по 21.01.1974 підлягає зарахуванню до стажу роботи на посаді судді.

Також, враховуючи положення абзацу 4 пункту 34 розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №1402-VIII, суд першої інстанції дійшов висновку, що половина періоду навчання позивача в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи на посаді судді.

Стосовно позовних вимог в частині зарахування до стажу роботи на посаді судді стажу період на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.02.1993, суд першої інстанції зазначив, що до стажу роботи на посаді судді не зараховано період на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.02.1993.

В свою чергу станом на момент обрання позивачем суддею означеного суду позивачу необхідно було мати стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.

При цьому з розрахунку стажу позивача не вбачається наявність у позивача стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді в розмірі 2 років.

Однак фактично до вказаного стажу підлягає включенню частина періоду перебування позивача на прокурорських посадах з 18.11.1985 по 04.02.1993 в межах загального 2-х річного стажу, що вимагався для призначення на посаду судді.

Отже враховуючи вищевикладене, станом на момент обрання позивача на посаду судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області, вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, становив 2 роки на посаді судді.

В свою чергу станом на момент обрання позивача на посаду судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області стаж роботи позивача на прокурорських посадах складав 7 років 2 місяці 18 днів. При цьому з розрахунку стажу позивача судом встановлено, що фактично позивачу до стажу (досвід) роботи (професійної діяльності) не зараховано період роботи в розмірі 2 роки, з 2 років, необхідних для призначення на посаду судді.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення (обрання) на посаду судді, у розмірі 2 роки на посаді підлягає зарахуванню позивачу до стажу роботи на посаді судді.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач та відповідач-2 (Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області) подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог.

Вказує, що відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 43 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню час роботи Позивача на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.03.1993.

Також зазначає, що ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області було зобов`язано провести перерахунок призначеного ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, на підставі наданих Довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 02.09.2024 № Б-с 1196 станом на 01.01.2021, від 02.09.2024 № Б-с 1197 станом на 01.01.2022, від 02.09.2024 № Б-с1198 станом на 01.01.2023 та від 02.09.2024 № Б-с 1199 станом на 01.01.2024.

Натомість, за результатами розгляду заяви про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, на підставі наданих Довідок про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 02.09.2024 № Б-с 1196 станом на 01.01.2021, від 02.09.2024 № Б-с 1197 станом на 01.01.2022, від 02.09.2024 № Б-с 1198 станом на 01.01.2023 та від 02.09.2024 № Б-с 1199 станом на 01.01.2024 було винесено рішення про відмову від 07.10.2024 №56.

В апеляційній скарзі відповідач-2 (ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вказує, що згідно статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» прожитковий мінімум для визначення розміру посадового окладу судді становить 2102 грн. Положення статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є чинними, неконституційними не визнані, а тому підлягають до застосування всіма юридичними та фізичними особами. Саме Законом про Державний бюджет України встановляються прожиткові мінімуми для різних категорій громадян. Розмір суддівської винагороди, яка враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці Позивачу розраховано згідно до вимог чинного законодавства. Перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися у разі збільшення розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, автоматично, станом на дату, з якої відбулось підвищення розміру суддівської винагороди, що враховується для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Оскільки базовий розмір посадового окладу судді залежить від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102грн), тобто з 2021 року перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утриманні судді не проводиться, про що було складено рішення.

Також зазначає, що статтею 137 Закону № 1402 не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання строку проходження військової служби та навчання. Проте, періоди проходження строкової військової служби в армії з 11.11.1971 по 21.01.1974, навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 до загального страхового стажу Позивача.

Відповідач вважає, що під час здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання Позивача, як судді у відставці у розмірі 50 % грошового утримання судді, відповідач, як суб`єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Розмір щомісячного довічного грошового утримання на виконання рішення суду по справі № 160/8623/20 складає 53601грн (107202грн х 50%).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання у відсотковому розмірі суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII.

30.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача-2 (ГУ ПФУ в Дніпропетровській області) із заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці із зарахуванням до стажу роботи на посаді судді періоду проходження військової служби, у тому числі участь у бойових діях в період проходження строкової військової служби, та половину періоду навчання в юридичному ВУЗі.

10.07.2024 року Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області розглянуло за принципом екстериторіальності заяву ОСОБА_1 від 30.10.2024 року та рішенням за №56 відмовило в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Період проходження строкової військової служби в армії з 11.11.1971 по 21.01.1974 та половину строку навчання за денною формою навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 не зараховано позивачу при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

До стажу роботи на посаді судді не зараховано період роботи на прокурорських посадах з 18.11.1985 по 04.02.1993.

Позивач вважає протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 07.10.2024 №56.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання у відсотковому розмірі суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 року по справі №160/8623/20 ОСОБА_1 з 19.02.2020 року проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у розмірі 50% суддівської винагороди судді (заробітної плати) на підставі довідки Територіального управління судової адміністрації України в Дніпропетровській області від 24.02.2020 №Б-с-359.

Загальний стаж роботи позивача становить 42 роки 3 місяці, в тому числі стаж роботи на посаді судді 20 років 01 місяць 27 днів.

Розрахунковий розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці після перерахунку складає: 53 601грн (107 202грн : 50% = 53 601грн).

При цьому позивач вважає, що розрахунок його довічного грошового утримання судді у відставці здійснено неправильно, оскільки до стажу, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, не враховано:

календарний період проходження строкової військової служби в армії з 11.11.1971 по 21.01.1974, що становить 2 роки 2 місяці 11 днів,

половину строку навчання за денною формою навчання в Харківському юридичному інституті з 01.09.1975 по 01.07.1979 включно, що становить 1 рік 11 місяців 5 днів,

період роботи на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.02.1993, що становить 7 років 2 місяці 18 днів.

Позивач вважає, що врахування зазначених періодів дає підстави для перерахунку його щомісячного довічного утримання судді у відставці, з урахуванням 72% сум суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, на підставі Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 02.09.2024 №Б-с-1196 - з 01.01.2021, на підставі Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 02.09.2024 №Б-с-1198 з 01.01.2023, на підставі Довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 02.09.2024 №Б-с-1199 - з 01.01.2024.

Надаючи оцінку зазначеним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

02.06.2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» №1401-VIII та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, які набрали чинності 30.09.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Отже, суддівська винагорода регулюється Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII.

Приписами ч.1, 2 ст.142 Закону №1402-VІІІ визначено, що суддя, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;

2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною 1 цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання.

При цьому, при досягненні таким суддею віку, встановленого частиною 1 зазначеної статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Матеріалами справи підтверджується, що позивач на даний час отримує саме щомісячне довічне грошове утримання, а не пенсію.

При цьому, для розрахунку щомісячного довічного грошового утримання (а не пенсії) враховується саме стаж роботи на посаді судді.

Водночас, при розрахунку пенсії (саме пенсії, а не щомісячного довічного грошового утримання) має враховуватися весь період роботи, навчання, служби.

Натомість, при розрахунку щомісячного довічного грошового утримання враховується безпосередньо робота на посаді судді.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що такі поняття як «право на щомісячне довічне грошове утримання» і «право на відставку» не є тотожними поняттями.

Позивач зазначає, що згідно абзацу 2 частини 4 статті 43 Закону України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ 15.12.1992 року N 2862-XII до стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, підлягає зарахуванню час роботи Позивача на посадах прокурорів з 18.11.1985 по 04.03.1993.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Закон України «Про статус суддів» №2862-ХІІ 15.12.1992 року N2862-XII втратив чинність на підставі Закону N 2453-VI від 07.07.2010.

Щомісячне довічне грошове утримання розраховане позивачу у відповідності до статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII, який на даний час є дійсним та підлягає застосуванню.

Так, частинами 3, 4, 5 статті 142 Закону №1402-VIII визначено, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді.

За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку.

Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, статтею 137 Закону №1402-VIII передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;

2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (ч.2 ст.137 ЗУ №1402-VIII).

Досліджуючи поняття «щомісячне довічне грошове утримання судді» Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14.12.2011 року №18-рп/2011 вказав, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав про неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Окрім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4-рп/2016, у абзаці 2 пункту 3 мотивувальної частини якого Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Відповідно до ч.3, 4, 5 ст.142 Закону №1402-VIII щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Прикінцевими та Перехідними положеннями Закону №1402-VIII були передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

Пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01.01.2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI.

Відповідно до п.23 розділу ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VI.

Законом України від 16.10.2019 року №193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07.11.2019 року, виключено зазначені вище пункти 22, 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII.

Відповідно до п.24 розділу ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VIII розмір посадового окладу судді, крім зазначеного у пункті 23 цього розділу, становить з 1 січня 2020 року:

а) для судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року;

б) для судді апеляційного суду та вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону №2453-VI.

За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Разом з цим, Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року №2-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII зі змінами.

Так, у пунктах 16, 17 вказаного Рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020 Конституційний Суд України зазначив, що право судді на відставку є конституційною гарантією незалежності суддів (п.4 ч.6 ст.126 Конституції України).

Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді;

наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (абз.4 пп.3.1 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 19.11.2013 року №10-рп/2013).

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці;

право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості;

щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу;

конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя;

конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання);

статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя (абз.5, 6 пп.2.2 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013).

Конституційний Суд України вважає, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці має бути співмірним із суддівською винагородою, яку отримує повноважний суддя.

У разі збільшення розміру такої винагороди перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися автоматично.

Встановлення різних підходів до порядку обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів порушує статус суддів та гарантії їх незалежності.

Також Конституційний Суд України зазначив, що розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів, які не проходили оцінювання за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності та вийшли у відставку, відрізняється від розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів, які вийдуть у відставку після успішного проходження такого оцінювання.

У зв`язку з викладеним, Конституційний Суд України Рішенням від 18.02.2020 р. у справі № 2-р/2020 визнав неконституційним пункт 25 розділу XII Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 1402-VIII.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 року №2-р/2020 Закон №1402-VIII не містить норм, які б по-різному визначали порядок обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.

На час виникнення спірних відносин у цій справі, право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, його розмір, а також його перерахунок врегульовано положеннями ст. 142 Закону №1402-VIII, частиною 4 якої передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

З приводу зміни розміру складових суддівської винагороди колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що:

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено з 1 січня відповідного року прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн.;

Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» - 2481,00 грн.;

Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» - 2684,00 грн.,

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» - 3028,00 грн.

Зазначеними Законами на 2021-2024 роки встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 гривні.

Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції, надаючи оцінку зазначеним правовідносинам бере до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2025 у справі №240/9028/24, в яких зазначено, що Велика Палата Верховного Суду щодо питання наявності підстав для застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня календарного року відповідно до абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», для розрахунку посадового окладу судді дійшла висновку про правомірність нараховування та виплати суддівської винагороди у період з 27.12.2023 року до 8.02.2024 року, із застосуванням положень Закону № 2453-VI.

Так, Стаття 130 Конституції України визначає, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

При цьому на час виникнення спірних правовідносин пункт 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII передбачав, що суддівська винагорода для суддів Вищого адміністративного суду України визначається Законом № 2453-VI.

Так, згідно із частиною 2 статті 133 Закону № 2453-VI суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

За змістом частини 3 статті 133 Закону №2453-VI з урахуванням Рішення Конституційного Суду від 4.12.2018 року № 11-р/2018 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом.

Частиною 4 статті 133 Закону № 2453-VI визначено, що посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом, зокрема, судді вищого спеціалізованого суду - 1,2 (пункт 2).

Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 6.12.2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 1 січня 2017 року, встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Закон № 966-XIV дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Згідно зі статтею 1 цього Закону прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

Частиною 3 статті 4 Закону № 966-XIV визначено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Так, за змістом абзацу 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб було встановлено у розмірі 2684 гривні.

Водночас згідно з абзацом 5 цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, було встановлено у розмірі 2102 гривні.

Аналогічно абзацом 4 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб було встановлено у розмірі 3028 гривень, а згідно з абзацом п`ятим цієї статті прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, - у розмірі 2102 гривні.

Отже, окремими приписами законів України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2023 року та з 1 січня 2024 року відповідно встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2102 гривні саме для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді.

У цьому аспекті Велика Палата Верховного Суду зауважила, що наведені приписи абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» та абзацу 5 статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» є чинними, не визнавалися Конституційним Судом України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому підлягають застосуванню для визначення посадового окладу судді.

Водночас викладений у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду відрізняється від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 13.07.2023 року у справі №280/1233/22, від 21.03.2024 року у справі № 620/4971/23 та ін.

Спори у цих справах стосувалися застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року.

У наведених справах Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виходив з того, що розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, напряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV, і в цьому ж Законі закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, відносно яких визначається прожитковий мінімум. Ураховуючи те, що Законом № 966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як «прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді» і за приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про відсутність законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди.

За позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в цій категорії спорів закон про Державний бюджет України на відповідний рік не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми.

Для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Велика Палата Верховного Суду не погодилася з наведеними висновками з таких міркувань.

Безсумнівно, розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, поняття якого наведено у Законі № 966-XIV.

Цим Законом закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення, стосовно яких визначається прожитковий мінімум.

І приписами цього Закону судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення, стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Водночас законодавець починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік не встановлював прожитковий мінімум стосовно суддів як соціальної демографічної групи.

Окремими приписами цих законів встановлювався на 1 січня відповідного календарного року саме прожитковий мінімум для працездатних осіб для цілей визначення базового розміру посадового окладу судді у розмірі 2102 гривні.

Отже, цими законами не встановлювалася розрахункова величина, відмінна від тієї, що визначена спеціальним законом для визначення розміру суддівської винагороди, а власне визначалася ця величина - встановлювався грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень вказала, що судді повинні послідовно застосовувати закон.

Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

Згідно з пунктом 4 частини 4 статті 17 Закону № 1402-VIII єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom, заява № 27238/95) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), зміни суспільного контексту.

Отже, Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду чи конкретизувати їх за наявності для цього належної підстави.

Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість);

зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

З огляду на викладене та з метою встановлення чіткого критерію вирішення судами спорів щодо застосування розрахункової величини для визначення посадового окладу суддів починаючи із 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, викладених у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 13.07.2023 року у справі № 280/1233/22 та 21.03.2024 року у справі № 620/4971/23, і зазначає про те, що починаючи з 2021 року у законах про Державний бюджет України на відповідний рік встановлювався на 1 січня відповідного календарного року грошовий розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді (2102 гривні).

Велика Палата Верховного Суду нагадує, що незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого вона відступила, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду.

Згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначене обумовлює скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, відсутні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 07.10.2024 №56, оформленого листом від 07.11.2024 №16157/01-16.

Також відсутні підстави для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи на посаді судді ОСОБА_1 , що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці періодів, про які зазначає позивач, оскільки позивачу вже нараховане та виплачується щомісячне довічне грошове утримання судді у відповідності до ст. 142 Закону №1402-III.

Суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги Відповідача-2 щодо суті спору спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому можуть бути підставою для його скасування.

Враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що зазначені в постанові від 24.04.2025 у справі №240/9028/24, відсутні підстави для задоволення позову.

Апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись 241-245, 250, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 року скасувати, прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 10.07.2025 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова