Справа № 200/1792/25
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2025-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2025 року справа №200/1792/25

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Геращенка І.В., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 р. у справі № 200/1792/25 (головуючий І інстанції Шинкарьова І.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2024р. по 11.03.2025р.; зобов`язання нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2024 по 11.03.2025 у сумі 120 303 гривні 68 копійок.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 р. позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2024р. по 11.03.2025р. включно. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2024р. по 11.03.2025р. у сумі 120 303 гривні 68 копійок.

Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач проходив саме військову службу. Відповідач наголошує, що норми КЗпП не поширюються на військовослужбовців ні як загальна норма, ні як спеціальна, а тому судом першої інстанції безпідставно було застосовано до спірних правовідносин положення ст. 117 КЗпП.

Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій згідно посвідчення від 10.01.2024 серії НОМЕР_2 , 20.02.2024р. був переведений до військової частини НОМЕР_1 , де проходив військову службу у період з 21.02.2024р. по 20.09.2024р..

Відповідно до наказу від 18.09.2024р. №1050-ОС позивач 20.09.2024р. звільнений з військової служби у зв`язку із звільненням з полону.

12.08.2024р. позивач звернувся до відповідача з заявою щодо надання інформації про виплачену індексацію грошового забезпечення у період проходження військової служби.

Листом НОМЕР_3 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 03.10.2024р. позивач повідомлений, що за час проходження служби в період з 15.01.2018 по 20.02.2024 індексація грошового забезпечення проводилася відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078. Правові підстави для перерахунку індексації вашого грошового забезпечення за вказаний період відсутні. Інформація про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення відображена в довідці-розрахунку від 26.09.2024 №820. За період з 30.01.2020 по 20.02.2024 відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» розмір вашого посадового окладу, окладу за військовим званнями розраховувався виходячи з розміру 1762 гривні і визначався шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.

Відповідно до довідки-розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 15.01.2018 по 20.02.2024 позивачу за період проходження військової служби з 15.01.2018 по 30.11.2018, з 01.07.2019 по 31.10.2019, з 01.09.2020 по 30.11.2020, у грудні 2021 року, липні 2022 року, з 01.01.2023 по 20.02.2024 індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.11.2024 у справі №200/7203/24 з урахуванням постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2025р., зобов`язано військову частину НОМЕР_1 : - нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 15.01.2018 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року у сумі 6594 гривні 19 копійок; - нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю грошового забезпечення 4463 гривні 15 копійок в місяць за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 20.09.2024 включно відповідно до норм абз.4, 6 п.5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.

На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.11.2024 у справі №200/7203/24 відповідачем було виплачено позивачу:

- 27.02.2025р. першу частину індексації грошового забезпечення за період з 15.01.2018 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та індексацію-різницю грошового забезпечення 4463 гривні 15 копійок в місяць за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 20.09.2024 включно у загальній сумі 272931,97 грн., що підтверджується банківською випискою (27.02.2025 № PDPD61OJEEG788K1);

- 12.03.2025р. другу частину індексації грошового забезпечення за період з 15.01.2018 по 28.02.2018 із застосуванням базового місяця січень 2008 року та індексацію-різницю грошового забезпечення 4463 гривні 15 копійок в місяць за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 та з 01.01.2024 по 20.09.2024 включно у загальній сумі 15998,67 грн., що підтверджується банківською випискою (12.03.2025 № SSKHB0PRSIU94CCT).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача за два останні календарні місяці перед звільненням складає: (21682,60 грн. + 21682,60 грн.) / 62 = 699,44 грн..

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Предметом даного адміністративного спору є стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до ст.116, 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20.12.1991 №2011-XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій тощо.

Разом з тим, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.01.2021 (справа № 240/11214/19), від 24.12.2020 (справа №340/401/20), від 05.08.2020 (справа № 826/20350/16), від 15.07.2020 (справа №824/144/16-а), від 31.10.2019 (справа № 2340/4192/18), від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивача було звільнено 20.09.2024р., виплата індексації грошового забезпечення за рішенням суду від 21.11.2024р. у справі №200/7203/24 здійснена відповідачем 27.02.2025р. та 12.03.2025р..

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність у позивача права на отримання позивачем середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку , а саме за період з 21.09.2024р. по 11.03.2025 (172 днів), але не більш як за шість місяців.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (21682,60 грн. + 21682,60 грн.) / 62 = 699,44 грн.. Відповідно, середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку становить 120 303,68 грн. ( 699,44 грн. х 172 затримка дні).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правомірно було зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2024 по 11.03.2025 у сумі 120 303 гривні 68 копійок.

За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 р. у справі № 200/1792/25 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 р. у справі №200/1792/25 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 17 липня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Т.Г. Гаврищук

Судді: І.В. Геращенко

І.В. Сіваченко